Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 04.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 01.02.2023
Номер судового провадження: 12-46гс22
УХВАЛА

1 лютого 2023 року

м. Київ

Справа № 910/18489/20

Провадження № 12-46гс22

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Пількова К. М.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Штелик С. П.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи

за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 (суддя Кирилюк Т. Ю.),

додаткове рішення цього ж суду від 22.11.2021

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 (головуючий суддя Шапран В. В., судді Андрієнко В. В., Буравльов С. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс»

про стягнення заборгованості та визнання недійсними пунктів договору

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки»

про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

1. У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Потоки» (далі - Позивач, ТОВ «Потоки») звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» (далі - Відповідач, ТОВ «Бюлер Сервіс») з позовом про:

- визнання недійсними підпунктів 6.7 та 7.3 договору № GL/FU-17-03-2017 від 17.03.2017 (далі - Договір), укладеного сторонами;

- стягнення збитків, завданих неналежним виконанням Договору, в сумі вартості додатково встановленого обладнання - 21 320 239,60 грн, що станом на день подання позову еквівалентно 634 029,00 євро за офіційним курсом НБУ з перерахунком суми, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом НБУ на день платежу;

- стягнення інших збитків, завданих неналежним виконанням Договору, всього на суму 3 922 154,03 грн, з яких:

витрати на встановлення додаткового обладнання - 937 284,00 грн;

витрати на реконструкцію виробничого приміщення - 2 313 430,55 грн;

витрати за час простою виробництва - 328 026,16 грн;

вартість проведення експертних досліджень Дніпровською торгово-промисловою палатою - 102 490,50 грн;

- вартість витрат на правову допомогу на етапі досудового врегулювання спору за договором № 4 про надання правової допомоги від 20.06.2019 - 240 922,82 грн;

- стягнення штрафу в сумі 2 016 363,59 грн, що станом на день подання позову еквівалентно 59 963,35 євро за офіційним курсом НБУ;

- стягнення понесених судових витрат: судовий збір у розмірі 411 080,36 грн та витрати, пов`язані з розглядом справи.

2. Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідач не усунув недоліки поставленого ним товару відповідно до домовленостей між сторонами, у зв`язку із чим Позивач був змушений встановити додаткове обладнання, а також домовитися про поставку обладнання збільшеної потужності, що змусило його здійснити реконструкцію та збільшити площу приміщення для розміщення виробничої лінії. Крім того, Позивач послався на те, що у зв`язку із встановленням додаткового обладнання діяльність окремих підрозділів була призупинена на період простою з 28.12.2019 по 10.01.2020, у який відповідно до статті 113 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) працівникам виплачувалась заробітна плата.

Позивач зазначив, що у зв`язку з відмовою Відповідача від подальшого приведення параметрів поставленого обладнання до визначених норм має право на стягнення з Відповідача штрафу в розмірі 5 % від вартості обладнання відповідно до підпункту 6.12 Договору.

Позивач вважає, що підпункти 6.7 та 7.3 Договору виключають та обмежують відповідальність Відповідача за його зобов`язаннями, суперечать положенням статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо неприпустимості застереження про виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, тому відповідно до статей 203, 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.

3. У ціну позову Позивач включив також витрати на правову допомогу на етапі досудового врегулювання спору.

4. У грудні 2020 року Відповідач звернувся до Позивача із зустрічним позовом про стягнення 3 % річних у розмірі 408 888,80 грн, судового збору у сумі 6 133,33 грн та витрат на професійну правничу допомогу.

5. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані простроченням Позивачем оплати вартості товару за Договором.

6. Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 позов ТОВ «Потоки» задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Бюлер Сервіс» на користь ТОВ «Потоки» 21 320 239,60 грн вартості додатково встановленого обладнання, 937 284,00 грн витрат на встановлення додаткового обладнання, 2 313 430,55 грн витрат на реконструкцію виробничого приміщення, 328 026,16 грн витрат за час простою виробництва, 102 490,50 грн вартості проведення експертних досліджень, 240 922,82 грн вартості витрат на правову допомогу на етапі досудового врегулювання спору, 2 016 363,59 грн штрафу та 408 881,36 грн судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Потоки» на користь ТОВ «Бюлер Сервіс» 302 095,20 грн - 3 % річних та 4 532,53 грн судового збору; в іншій частині зустрічного позову відмовлено.

7. Рішення суду мотивовано тим, що спірні положення підпунктів 6.7 та 7.3 Договору не порушують імперативних приписів законодавства, у тому числі і встановлених частиною третьою статті 216 ГК України в частині неприпустимості застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції, тому підстави для визнання їх недійсними, а відтак і застосування позовної давності, заявленої Відповідачем, відсутні.

Суд установив неналежне виконання Відповідачем своїх господарсько-правових зобов`язань за укладеним Договором у частині забезпечення визначених додатком 1 до Договору вимог щодо якості продукції, у зв`язку із чим дійшов висновку про наявність у Позивача права на отримання встановленого підпунктом 6.12 Договору штрафу в розмірі 5 % ціни Договору. Ураховуючи, що Відповідач не довів факту направлення Позивачу відмови від подальшого виконання умов Договору в письмовій формі та зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів погодження сторонами Договору строку усунення недоліків обладнання, суд першої інстанції дійшов висновку, що перебіг строку позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу має обчислюватися з моменту встановлення судом факту наявності у Позивача відповідного права.

Суд установив, що Відповідач фактично відмовився за власний рахунок довести поставлену лінію переробки соняшникового насіння до встановлених додатком 1 до Договору вимог якості продукції, отже, Позивач мав установлене законом право на власний вибір залучити третю особу для приведення поставленого обладнання до встановлених у Договорі показників. Суд визнав доведеним те, що Відповідач був зобов`язаний та мав реальну можливість виконати свій обов`язок з доведення показників виробництва до встановлених Договором вимог, однак від виконання його відмовився.

Також суд дійшов висновку, що витрати Позивача знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з невиконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором, у зв`язку із чим визнав підставними та задовольнив вимоги про стягнення 21 320 239,60 грн та 3 922 154,03 грн збитків.

Суд першої інстанції вказав, що з урахуванням правових наслідків спливу строків позовної давності Відповідач має право на отримання 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в частині 302 095,20 грн, тому частково задовольнив зустрічні позовні вимоги.

8. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 заяву Відповідача про розподіл судових витрат задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Потоки» на користь ТОВ «Бюлер Сервіс» 2 618,92 грн витрат на правничу допомогу; в іншій частині - відмовлено.

9. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 апеляційні скарги Відповідача задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 скасовано частково та ухвалено нове рішення; викладено резолютивну частину рішення в іншій редакції про часткове задоволення первісного позову; визнання недійсними підпунктів 6.7 та 7.3 Договору; стягнення з ТОВ «Бюлер Сервіс» на користь ТОВ «Потоки» 21 320 239,60 грн вартості додатково встановленого обладнання, 937 284,00 грн витрат на встановлення додаткового обладнання, 2 313 430,55 грн витрат на реконструкцію виробничого приміщення, 2 016 363,59 грн штрафу та 398 810,61 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви; в іншій частині в задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено повністю; стягнуто з ТОВ «Потоки» на користь ТОВ «Бюлер Сервіс» 408 888,80 грн - 3 % річних та 6 133,33 витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 частково скасовано та ухвалено нове рішення, викладено резолютивну частину додаткового рішення в іншій редакції про стягнення з ТОВ «Потоки» на користь ТОВ «Бюлер Сервіс» 9 354,37 грн витрат на професійну правничу допомогу; в іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Потоки» на користь ТОВ «Бюлер Сервіс» 17 508,98 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

10. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обмеження, передбачені у підпунктах 6.7, 7.3 Договору, включають збитки, які обумовлені частиною другою статті 224 та частиною першою статті 225 ГК України, отже включення до Договору умов, вказаних у цих пунктах, суперечить правилу статей 6, 627 ЦК України щодо обмеження принципу свободи договору, статей 216, 217, 224, 225 ГК України в частині обмеження відшкодування збитків, завданих винною стороною добросовісній стороні, а також принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Суд указав, що Відповідач не надав суду ані доказів відмови від подальшого виконання робіт зі сплатою штрафних санкцій, ані доказів узгодження з покупцем строків продовження робіт з доведення обладнання до встановлених Договором показників, тому погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Відповідача штрафу відповідно до наданого Позивачем розрахунку.

У частині вимог про стягнення збитків суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, що Відповідач не виконав своїх зобов`язань за Договором у частині забезпечення вимог щодо якості продукції, а також фактично відмовився довести поставлену лінію переробки соняшникового насіння до встановлених Договором вимог якості виробництва, отже, Позивач мав установлене законом право на власний вибір залучити іншу особу до приведення отриманого від Відповідача обладнання до встановлених вимог виробництва.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, з огляду на волевиявлення сторін, що відображено у підпункті 6.14 Договору, висновок експерта регіональної торгово-промислової палати є належним підтвердженням невиконання договірних зобов`язань. Суд також визнав обґрунтованим відхилення судом першої інстанції наданого Відповідачем висновку судового експерта № 688-1/04/2021 від 12.04.2022 як такого, що виконаний без дослідження експертом документів, які визначають технологічні можливості певного обладнання (паспорт виробу, експлуатаційна документація тощо), та складений з порушенням законодавчо встановлених вимог.

Суд апеляційної інстанції вказав, що невиконання договірних зобов`язань Відповідачем є тією обставиною, яка знаходиться у прямому причинному зв`язку зі шкідливими для Позивача наслідками, а саме завдання збитків у вигляді додаткових втрат, які останній був змушений понести з метою приведення обладнання до обумовлених параметрів виробництва, передбачених Договором, тому погодився з висновками місцевого господарського суду про наявність у Позивача збитків (21 320 239,60 грн), які полягають у витратах на купівлю необхідного додаткового обладнання, витратах на монтаж додаткового обладнання (937 284,00 грн) та витратах на перебудову виробничого приміщення для встановлення додаткового обладнання (2 313 430,55 грн).

Суд апеляційної інстанції визнав недоведеним причинно-наслідковий зв`язок між діями Відповідача та наявністю збитків у ТОВ «Потоки» в частині понесення витрат за час простою виробництва (328 026,16 грн), витрат на проведення експертного дослідження торгово-промисловою палатою (102 490,50 грн) та витрат на правову допомогу (240 922,82 грн).

Щодо застосування позовної давності апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що відповідно до Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ) з 17.03.2020 карантин на законодавчому рівні було визнано обставиною непереборної сили та відповідно з цього моменту має застосовуватися правило пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України щодо зупинення строків позовної давності. Установивши, що останнім днем строку позовної давності за вимогами про визнання пунктів Договору недійсними є 17.03.2020, а за вимогами, що випливають з поставки товарів неналежної якості та стягнення штрафних санкцій, - 30.03.2020, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ТОВ «Потоки» звернулося з позовом у межах строку позовної давності, оскільки цей строк було зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України.

Апеляційний господарський суд вказав на обґрунтованість висновку місцевого господарського суду про наявність у Відповідача права на отримання від ТОВ «Потоки» 3 % річних від суми простроченої заборгованості з оплати за поставку товару, однак визнав, що суд першої інстанції помилково виходив з відсутності факту прострочення оплати продукції по третьому етапу, у зв`язку із чим зустрічні позовні вимоги підлягали задоволенню у повному обсязі та заявлені у межах строку позовної давності (з урахуванням зупинення строку з 17.03.2020).

11. Суд апеляційної інстанції частково скасував додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2021, частково задовольнивши заяву ТОВ «Бюлер Сервіс» про розподіл судових витрат у зв`язку із частковим скасуванням рішення місцевого господарського суду по суті вимог.

12. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2022 клопотання Відповідача про здійснення зустрічного зарахування у цій справі задоволено; проведено зустрічне зарахування та стягнуто з Відповідача на користь Позивача 26 178 428,94 грн заборгованості та 365 813, 93 грн судових витрат.

13. У червні 2022 року ТОВ «Бюлер Сервіс» (далі також Скаржник) звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - КГС ВС) з касаційними скаргами, в яких просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 в частині визнання підпунктів 6.7 та 7.3 Договору недійсними, стягнення збитків у розмірі 21 320 239,60 грн вартості додатково встановленого обладнання, 937 284,00 грн витрат на встановлення додаткового обладнання, 2 313 430,55 грн витрат на реконструкцію виробничого приміщення, а в частині стягнення штрафу в розмірі 2 016 363,59 грн - направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 в частині скасування додаткового рішення суду першої інстанції; ухвалити нову постанову, якою задовольнити заяву Відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

14. Скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не застосували положення про виключну неустойку, а саме частину другу статті 232 ГК України та частину третю статті 624 ЦК України, незважаючи на те, що підпункти 6.7, 6.12 та 7.3 Договору передбачають виключну неустойку в розмірі 5 % у разі недосягнення обладнанням гарантованих технічних параметрів, натомість застосувавши пункт 3 частини третьої статті 216 ГК України, який не підлягав застосуванню, що є підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Також відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3 частини третьої статті 216 ГК України стосовно особи, яка не є виробником продукції, у взаємозв`язку із Законом України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції», що є підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України.

15. Скаржник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.07.2018 у справі № 904/9754/17, щодо необхідності доведення причинно-наслідкового зв`язку в питанні відшкодування збитків.

16. На думку Скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували положення статті 616 ЦК України, оскільки Позивач не вжив заходів зі зменшення збитків за Договором, а навпаки, здійснив умисні дії щодо збільшення збитків у зв`язку з придбанням додаткового обладнання, вартість якого у 5 разів перевищує вартість обладнання за пропозицією Відповідача.

17. Скаржник також посилається на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази стосовно встановлення дати виявлення недоліків обладнання та дати направлення вимоги, необґрунтовано відхилили клопотання Відповідача про призначення у справі судової експертизи, не звернули уваги на те, що надані докази на підтвердження збитків є суперечливими та не збігаються в сумах, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до частини третьої статті 310, частин першої, третьої статті 311 ГПК України.

18. Скаржник стверджує, що суди попередніх інстанцій встановили обставини досягнення за допомогою додаткового обладнання гарантованих технічних параметрів на основі недопустимих доказів, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до пункту 4 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки єдиним можливим доказом наявності цих збитків є судова експертиза насіння соняшника як харчового продукту за результатами переробки на обладнанні.

19. Вимоги про стягнення штрафу у зв`язку з недосягненням гарантованих технічних параметрів є вимогами щодо якості товару, до яких має застосовуватися строк позовної давності за частиною восьмою статті 269 ГК України, яку суди не застосували і щодо питання застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

20. На думку Скаржника, якщо на дату набрання чинності пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України строк позовної давності закінчився, то такий строк не має продовжуватися на період карантину, а відповідні зміни до вказаного розділу набрали чинності лише 02.04.2020.

21. Скаржник також вказав на відсутність висновку щодо застосування пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України, застосованої, на думку Скаржника, судом апеляційної інстанції неправильно як підстави зупинення строку позовної давності, у зв`язку із запровадженням карантину. Суди безпідставно відмовили в застосуванні строку позовної давності до вимог Позивача про визнання недійсними пунктів Договору. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження неможливості ТОВ «Потоки» звернутися з позовом, не вказано, яким чином карантин перешкоджав поданню позовної заяви.

22. Скаржник посилається на висновки, викладені у постановах КГС ВС від 22.08.2019 у справі № 913/610/18, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 805/2342/16-а, апеляційних господарських судів, в яких ці суди вказали, що наявність обставин, які є непереборною силою, не є підставою автоматичного зупинення строку позовної давності, а позивач має довести, що саме ці обставини перешкоджали йому звернутися до суду з позовом.

23. ТОВ «Потоки» не просило суди застосувати статтю 263 ЦК України, яку суди застосували безпідставно, що свідчить про порушення судом апеляційної інстанції частин другої, третьої статті 13, частини першої статті 14, частини першої статті 74, частини другої статті 236 ГПК України.

24. Ухвалою від 03.08.2022 КГС ВС відкрив касаційне провадження за касаційними скаргами ТОВ «Бюлер Сервіс», призначив розгляд справи у відкритому судовому засіданні, а ухвалою від 16.11.2022 передав справу з касаційними скаргами на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 ГПК України, оскільки вважав наявними підстави для відступу від висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС).

25. Колегія суддів КГС ВС указала, що у постанові від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20 суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на положення статей 256, 258, пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та встановлені судами обставини, а саме звернення позивача з позовом до суду 18.06.2020 та його вимоги про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства від 29.03.2019, річна позовна давність щодо цих вимог позивачем не пропущена.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною другою статті 258 ЦК передбачено окремі випадки, для яких застосовується спеціальна позовна давність тривалістю в один рік, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1).

Згідно із частиною першою статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Законом № 540-ІХ внесено зміни до пункту розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та передбачено, що строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211).

Постановою № 211 з 12.03.2020 до 22.05.2020 установлено на всій території України карантин.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Станом на дату перегляду вказаної справи розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 338-р, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 № 928, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, режим надзвичайної ситуації продовжено до 31.12.2022.

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності).

Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

26. Водночас під час розгляду цієї справи колегія суддів КГС ВС з`ясувала, що КЦС ВС у постанові від 01.12.2021 у справі № 373/651/20 дійшов висновку, який суперечить висновку, викладеному у зазначеній постанові у справі № 914/1560/20, вказавши, що оскільки днем звернення до суду в межах позовної давності було 01.04.2020, а Закон № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020, з огляду на встановлені карантинні обмеження, які діяли на час позовної давності, вимоги статті 257, частини п`ятої статті 267, пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а також встановлені судами обставини, обґрунтованим є висновок про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності.

27. Отже, на думку колегії суддів КГС ВС, існує суперечлива судова практика щодо питання, чи продовжуються строки, які мали б спливти під час дії карантину, затвердженого Постановою № 211, але до набрання чинності Законом № 540-ІХ, тобто у період з 12.03.2020 по 02.04.2020.

28. До набрання чинності Законом № 540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (в тому числі встановленої статтями 257, 258 ЦК України) у зв`язку із запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Тобто цей Закон містить нову норму, яка врегульовує суспільні відносини, що не були раніше унормовані і фактично виникли лише із запровадженням карантину відповідно до Постанови № 211, отже, немає ризику виникнення конфлікту норм, які регулюють однакові суспільні відносини.

29. Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020.

30. При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12.03.2020 до 02.04.2020 (до набрання чинності Законом № 540-ІХ), фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати. Тому позиція щодо можливості продовження позовної давності лише в разі, якщо вона мала сплинути з 02.04.2020, унеможливлює звернення інших осіб до суду лише на тій підставі, щодо позовна давність стосовно їх вимог мала спливати в період з 12.03.2020 до 02.04.2020.

31. У зв`язку із цим колегія суддів вважає, що відсутні підстави пов`язувати можливість продовження позовної давності саме з датою набрання чинності Законом № 540-ІХ, а не з датою введення карантину.

32. Тому для досягнення єдності практики необхідно відступити саме від правової позиції, викладеної колегією суддів КЦС ВС у постанові від 01.12.2021 у справі № 373/651/20, у зв`язку із чим колегія суддів КГС ВС вбачала підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

33. Відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

34. Згідно із частиною першою статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що розгляд справ у суді касаційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

35. Відповідно до частини другої статті 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою. При цьому в частині другій статті 121 цього Кодексу зазначено, що ухвала, якою суд повідомляє про призначення судового засідання, повинна містити, зокрема, вказівку про те, що участь особи не є обов`язковою.

36. Наведені підстави є достатніми для прийняття та призначення цієї справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про те, що їх явка не є обов`язковою.

Керуючись статтями 120, 121, 233-235, 301, частиною третьою статті 302 Господарського процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

1. Прийняти до розгляду справу № 910/18489/20 за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021, додаткове рішення цього ж суду від 22.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2022 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» про стягнення заборгованості та визнання недійсними пунктів договору та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бюлер Сервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потоки» про стягнення заборгованості.

2. Призначити справу № 910/18489/20 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження на 05.04.2023 о 10:00 у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Повідомити учасників справи № 910/18489/20, що їх явка не є обов`язковою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: К. М. Пільков

Судді:В. В. БританчукЛ. Й. Катеринчук Ю. Л. ВласовГ. Р. Крет І. В. Григор`єваЛ. М. Лобойко М. І. ГрицівІ. В. Ткач Д. А. ГудимаО. С. Ткачук Ж. М. ЄленінаВ. Ю. Уркевич І. В. ЖелєзнийС. П. Штелик О. С. Золотніков

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...