ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2023 р. Справа№ 752/5589/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Овчинніковій Я.Д.,

за участю представників:

від позивача - Усович О.І., ордер серії АА №1246951 від 28.10.2022,

від відповідача - Гоцко Р.В., довіреність від 14.12.2022 №895-7/22,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 (суддя Привалов А.І., повний текст складено - 05.09.2022) та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 (суддя Привалов А.І., повний текст складено - 20.09.2022) у справі №752/5589/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" про внесення змін до наказу про звільнення та стягнення вихідної допомоги при звільненні.

ВСТАНОВИВ наступне.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ "АГРАРНИЙ ФОНД" №515-к від 21 листопада 2019 року; зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління товариства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та внести відповідні зміни до трудової книжки позивача; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 листопада 2019 року до дня ухвалення судового рішення у сумі 1 446 516 грн., вихідну допомогу у розмірі 2 704 355,40 грн. та 10 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що його було звільнено з посади голови правління ПАТ "АГРАРНИЙ ФОНД" 21 листопада 2019 року №515-к відповідно до п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП у період непрацездатності. При цьому, належною підставою звільнення позивача з посади голови правління є п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що надає йому також право на отримання вихідної допомоги відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2021 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ AT "АГРАРНИЙ ФОНД" №515-к від 21 листопада 2019 року; зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП та внести зміни до трудової книжки, зазначивши причину звільнення "звільнено із займаної посади відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП". Стягнуто з товариства на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 2 704 355,40 грн. та 14 293,60 грн. судового збору. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року апеляційну скаргу AT "АГРАРНИЙ ФОНД" задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 лютого 2021 у справі №752/5589/20 - скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення - закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд питання про припинення трудових відносин директора товариства віднесено до юрисдикції господарського судочинства.

Постановою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2021 року залишено без змін.

03 грудня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - Таратун А.В., в якій остання просила поновити строк на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією; передати на розгляд Господарському суду м. Києва справу №752/5589/20 за позовом ОСОБА_1 до AT "АГРАРНИЙ ФОНД" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2022 року поновлено представнику позивача ОСОБА_1 - Таратун Aнні Вадимівні строк на подання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заяву представника позивача ОСОБА_1 - Таратун Анни Вадимівни про направлення справи за встановленою юрисдикцією - задоволено.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги передано до Господарського суду міста Києва, як суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи.

29.03.2022 на адресу Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшов лист б/н від 23.02.2022, в додатках до якого додано позовну заяву в новій редакції зі зміненими позовними вимогами у порядку п. 2 ч. 2 ст. 46 ГПК України та докази сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.

Судом прийнята до розгляду позовна заява зі зміненими позовними вимогами у порядку ст. 46 ГПК України.

16.06.2022 від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 2 704 356,00 грн.

В підготовчому засіданні 16.06.2022 судом прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 у справі №752/5589/20 поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду з даним позовом, визначений ст. 233 Кодексу законів про працю України, позов задоволено повністю, змінено наказ Публічного акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" від 21 листопада 2019 року № 515-к про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ "АГРАРНИЙ ФОНД", встановивши дату звільнення - 12.03.2020, а формулювання звільнення - за п.5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України "припинення повноважень посадових осіб", стягнуто з Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на користь ОСОБА_1 суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 грн та судовий збір у розмірі 42 667 грн 34 коп.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність змінити формулювання у наказі про звільнення позивача, вказавши підставу звільнення - п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, з огляду на визнання формулювання причини звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству.

При цьому, судом було також визначено іншу дату звільнення та присуджено до стягнення суму вихідної допомоги при звільненні в розмірі 2 704 356,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №752/5589/20 клопотання представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в частині відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятими рішенням та додатковим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову та скасувати додаткове рішення від 05.09.2022 у справі №752/5589/20.

Апеляційна скарга мотивована наступними доводами:

не оскарження позивачем Розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 року №1059-р свідчить про погодження ОСОБА_1 зі звільненням з займаної посади, на підставах вказаних у ньому;

позивач згідно табелів обліку робочого часу за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 був присутній на робочому місці лише 18.11.2019, в інші дні - обліковувався, як такий, що не з`являвся на робоче місце з нез`ясовних причин, при цьому листки непрацездатності відповідачу не подавалися;

лікарняний позивача переривався (як вказує відповідач, позивач перебував на лікарняному з 17.01.2020 по 14.02.2020 та мав стати до роботи 15.02.2020, оскільки наступний листок непрацездатності йому видано лише 17.02.2020);

1/3 квартальної премії не може бути враховано за жовтень 2019.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувані рішення місцевого господарського суду не підлягають зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2013 № 364 було утворено публічне акціонерне товариство "Аграрний фонд" із статутним капіталом 5 000 000 000,00 грн, 100% якого належить державі. У вказаній постанові також було визначено, що Міністерство аграрної політики та продовольства здійснює здійснює функції з управління корпоративними правами, що належатимуть державі у статутному капіталі Товариства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 № 698 було затверджено Статут Публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" (далі - Статут), який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Пунктами 6, 7 Статуту встановлено, що засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Єдиним акціонером Товариства є держава в особі Мінагрополітики.

Відповідно до п. 33 Статуту органами Товариства є загальні збори; наглядова рада; правління та ревізійна комісія.

Згідно з абз. 1, 2 п. 43 Статуту правління є виконавчим колегіальним органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю. До складу правління входять голова правління, перший заступник голови правління, заступники голови правління та інші члени правління. Голова правління призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Мінагрополітики. Контракт з головою правління укладає Мінагрополітики за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, пп. 3 п. 36 Статуту передбачено, що на період коли єдиним засновником та акціонером Товариства є держава, голова правління призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Мінагрополітики.

Відповідно до Порядку розгляду питань, пов`язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Верховною Радою України, Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 298 цей Порядок визначає процедуру розгляду подання щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних господарських об`єднань, підприємств, установ і організацій (далі - підприємства), їх перших заступників та заступників у разі, коли відповідно до законодавства їх призначення на посаду та звільнення з посади здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України. Керівник підприємства, його перший заступник та заступники призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.02.2015 за № 175-р, оприлюднено в газеті "Урядовий кур`єр" від 13.03.2015 № 46, призначено ОСОБА_1 Головою правління ПАТ "Аграрний фонд".

На підставі вказаного розпорядження Кабінету Міністрів України, наказом ПАТ "Аграрний фонд" № 97-к від 28.04.2015 позивач призначений на посаду Голови правління ПАТ "Аграрний фонд" (т. І, а.с. 99).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 за № 1059-р звільнено ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ "Аграрний фонд". Дане розпорядження було оприлюднено на сайті Кабінету Міністрів України 21.11.2019 та у паперовому вигляді направлено на адресу відповідача 22.11.2019.

Наказом Товариства від 21.11.2019 № 515-к ОСОБА_1 звільнено з 21.11.2019 року з посади голови правління публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (т. І, а.с. 34).

Позивач з вказаним наказом ознайомився 21.11.2019, про що міститься його підпис на вказаному наказі.

Таким чином, трудові відносини між позивачем та відповідачем були припинені з 21.11.2019.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що безперервно з 20.11.2019 року до 11.03.2020 року перебував у стаціонарі КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1", що підтверджується наявними у матеріалах справи листками непрацездатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Виключенням із цього правила є лише випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Отже, позивач не погоджується як з підставою звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, так і датою звільнення, зазначеною у спірному наказі, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду. Крім того, у випадку зміни підстав звільнення застосувати положення ч. 1 ст. 44 КЗпП України просив стягнути вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку, що становить 2 704 356,00 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач обіймав посаду керівника виконавчого органу Товариства - голови правління ПАТ "Аграрний фонд".

Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

01.06.2014 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13.05.2014, відповідно до підп. 1 п. 1 якого ч.1 ст. 41 КЗпП України доповнено п. 5 такого змісту: " 5) припинення повноважень посадових осіб", а також ч. 3 цього Закону доповнено ч. 3 ст. 99 ЦК України: " 3. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень".

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 січня 2010 року № 1-2/2010 у справі про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України роз`яснив, що реалізація учасниками акціонерного товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього товариства стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на вказане, зміст частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Зміст частини третьої статті 99 та частини четвертої статті 145 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства відкликати члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 562/304/17 (провадження № 14-471цс18).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Тобто пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України кореспондується з частиною третьою статті 99 ЦК України.

Зміни до статті 41 КЗпП України, а саме доповнення до цієї статті пунктом 5, внесені Законом України від 13 травня 2014 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів", який набрав чинності з 01 червня 2014 року. Згідно з пояснювальною запискою до проекту вказаного Закону передбачається, що така підстава розірвання трудового договору забезпечить "можливість розірвання трудового договору без наведення підстав при припиненні повноважень посадових осіб", а в якості компенсації для захисту інтересів останніх гарантує мінімальний розмір вихідної допомоги в розмірі середньої заробітної плати за шість місяців.

Отже, здійснення компетентним органом господарюючого суб`єкта права на усунення від посади відповідно до статті 99 ЦК України можливе в порядку реалізації ним своїх корпоративних прав у разі, якщо інше не передбачене Статутом, і як підстава такого звільнення може бути зазначене посилання на пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, скасовуючи рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.02.2021 у даній справі та закриваючи провадження, суди апеляційної та касаційної інстанції також зазначили, що предметом спору у даній справі є розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

Підставою звільнення члена колегіального виконавчого органу є, зокрема, рішення загальних зборів товариства, оскільки такі правовідносини мають пріоритетне регулювання саме нормами цивільного права (ч. 3 ст. 99 ЦК України). Вказаний висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду в аналогічних справах, що викладені в постановах від 27.06.2018 року у справі №750/4070/17 та від 07.02.2018 року у справі №711/5711/16-ц.

Отже, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 року №1059-р є рішенням загальних зборів ПАТ "Аграрний фонд".

Позивачем не оскаржується розпорядження Кабміну про його звільнення.

Водночас, як вбачається з наказу Товариства від 21.11.2019 № 515-к ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління публічного акціонерного товариства "Аграрний фонд" відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України

Стосовно доводів апелянта про те, що не оскарження позивачем вказаного Розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 року №1059-р свідчить про погодження ОСОБА_1 зі звільненням з займаної посади, на підставах вказаних у ньому, слід зазначити, що саме Наказ Товариства від 21.11.2019 № 515-к, а не вказане розпорядження Кабінету Міністрів України, припиняє трудові відносини між позивачем та АТ "Аграрний фонд", тому відсутність оскарження такого розпорядження жодним чином не позбавляє позивача права на оскарження наказу відповідача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести за їх згодою на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 року № 2695-XII працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Зазначене документальне підтвердження щодо тимчасової втрати працездатності відповідно до зазначених вище норм законів, та наказів МОЗ України, надає в своєму висновку ЛКК.

За результатами медогляду, особа направляється на додатковий медогляд в разі, якщо лікарі визначили таку необхідність, чи за бажанням (заявою) особи, та на МСЕК - в разі вирішення питання щодо стійкої втрати працездатності (інвалідність, профзахворювання).

Згідно ч.1 ст.69 Основ законодавства України про охорону здоров`я визначення наявності ступеню тривалої або стійкої втрати працездатності здійснюється за результатами медико-соціальної експертизи.

Згідно п. 3 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності (встановлює відсотки), профзахворювання.

Так, у п. 21 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" вказується, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Разом з тим, відповідачем до матеріалів справи не надано медичного висновку про невідповідність виконуваної роботи за станом здоров`я позивача, як підстави для звільнення на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України, так само як і підтвердження того, що через стійке зниження працездатності позивач не може виконувати роботу за посадою, котру обіймає.

Тимчасова непрацездатність позивача не може прирівнюватися до стійкого зниження працездатності, що має встановлюватися компетентними органами у сфері охорони здоров`я. Тобто зазначене формулювання у оскаржуваному наказі є таким, що не підтверджується належними доказами та відповідно не відповідає приписам трудового законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Таким чином, з урахування вище вказаного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність змінити формулювання у наказі про звільнення позивача, вказавши підставу звільнення - п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а саме "припинення повноважень", поклавши обов`язок на відповідача щодо видачі відповідного наказу із занесенням змін у трудову книжку з формулюванням "Звільнено із займаної посади відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України".

Стосовно непогодження позивача з датою звільнення - 21.11.2019 року, слід зазначити наступне.

Позивач відповідно до листків непрацездатності серії АДШ № 798025, АДШ № 798026, АДШ № 798027, АДШ № 798028 перебував у стаціонарі КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" з 20.11.2019 року до 18.12.2019 року, з 19.12.2019 року до 16.01.2020 року, з 17.01.2020 року до 14.02.2020 року, з 17.02.2020 року до 11.03.2020 року (т.1, а.с. 35-37).

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У рішенні Конституційного Суду України від 04.09.2019 у справі № 6-р(ІІ)/2019, Другий сенат Конституційного Суду України визнав положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України такими, що відповідають Конституції України (є конституційними).

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.

Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно інших категорій.

Таким чином, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини, а тому звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності є порушенням гарантованого законодавством права особи на працю та не може бути визнано законним і правомірним.

В постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що "не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (перше речення ч. 3 ст. 40 КЗпП України). Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні ч. 3 ст. 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки".

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 310/2284/17, від 13.11.2019 у справі № 545/1151/16-ц, від 11.12.2019 у справі № 522/3410/15-ц, від 29.01.2020 у справі № 320/7991/16, від 11.06.2020 у справі № 481/1043/17, від 08.07.2020 у справі № 752/11686/18, від 29.07.2020 у справі № 305/1229/18.

Таким чином, зазначені порушення трудових прав позивача слід усунути шляхом зміни дати звільнення, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності, а саме: 12.03.2020.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позивач згідно табелів обліку робочого часу за період з 01.11.2019 по 30.11.2019 був присутній на робочому місці лише 18.11.2019, в інші дні - обліковувався, як такий, що не з`являвся на робоче місце з нез`ясовних причин, при цьому листки непрацездатності відповідачу не подавалися.

Колегія суддів вказує, що наведені доводи скаржника спростовуються наявними у справі листками непрацездатності серії АДШ № 798025, АДШ №798026, АДШ № 798027, АДШ № 798028, згідно яких ОСОБА_1 перебував у стаціонарі КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" з 20.11.2019 року до 18.12.2019 року, з 19.12.2019 року до 16.01.2020 року, з 17.01.2020 року до 14.02.2020 року, з 17.02.2020 року до 11.03.2020 року (т.1, а.с. 35-37).

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що подання чи не подання листків непрацездатності до ПАТ "Аграрний фонд" жодним чином не нівелює факту тимчасової непрацездатності позивача та його перебування на стаціонарному лікуванні під час його звільнення.

Щодо посилань скаржника на те, що лікарняний позивача переривався (як вказує відповідач позивач перебував на лікарняному з 17.01.2020 по 14.02.2020 та мав стати до роботи 15.02.2020, оскільки наступний листок непрацездатності йому видано лише 17.02.2020), колегія суддів зазначає, що 15.02.2020 та 16.02.2020 були вихідними днями, а тому позивач не міг приступити до роботи у жодну із вказаних дат.

Таким чином, вказані доводи апелянта не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на встановлені вище обставини, наказ ПАТ "Аграрний фонд" №515-к від 21.11.2019 року "Про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ПАТ "Аграрний фонд" є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства як в частині підстав припинення трудового договору, так і в частині визначення дати припинення трудових відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до Колективного договору акціонерного товариства "Аграрний фонд" на 2016-2019 роки, схваленого конференцією трудового колективу ПАТ аграрний фонд" (протокол від 28.04.2016 ркоу №1), встановлена гарантія працівника на отримання вихідної допомоги у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України - у розмірі не менше ніж шестимісячна середня заробітна плата відповідного працівника.

Відповідно до приписів п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, виплати вихідної допомоги.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Порядку 100).

Позивача було звільнено наказом №515-к від 21.11.2019 року, для розрахунку до дати звільнення взято 2 попередні місяці (вересень, жовтень).

Крім цього, відповідно до абз.1 п. 3 Порядку № 100 премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

Згідно п. 2.2 Положення про преміювання та виплату винагороди за підсумками роботи за рік працівниками ПАТ "Аграрний фонд" (т.2, а.с.227-230), що є Додатком №2 до Колективного договору акціонерного товариства "Аграрний фонд" на 2016-2019 роки, затвердженого конференцією трудового колективу ПАТ аграрний фонд" (протокол від 28.04.2016 року №1) квартальна премія за виконання основних показників господарської діяльності виплачується у разі виконання основних показників оцінки роботи товариства (виконання показників фінансового плану) та виходячи з попереднього показника щомісячної премії за виконання основних показників господарської діяльності працівника за квартал.

З огляду на викладене, позивачем до розрахунку належних йому виплат у жовтні включена також квартальна премія за 4 квартал у частині, що відноситься до жовтня місяця.

Отже, з огляду на викладене, доводи апелянта про неможливість врахування 220 000 грн (1/3 квартальної премії) у виплату за жовтень 2019 року, підлягають відхиленню за необґрунтованістю.

Таким чином, розрахунок належних позивачу виплат складається з:

за вересень 2019 року: 220 000, 00 грн. - оклад по днях за вересень 2019 року, 220 000, 00 грн. - 1/3 квартальної премії;

за жовтень 2019 року: 210 000, 00 грн. - оклад по днях за жовтень 2019 року; 220 000, 00 грн. - 1/3 квартальної премії.

Кількість робочих днів: у вересні 2019 року - 21 день; у жовтні 2019 року - 22 дні.

Середня кількість робочих днів у розрахунковому періоді (вересень - жовтень 2019 року): 21 + 22/2 = 21,5.

Кількість фактично відпрацьованих днів: у вересні 2019 року - 20 днів; у жовтні 2019 року - 21 день.

Окрім цього, відповідачем вказано про відрахування 10 476,19 грн. із періоду розрахунків, оскільки позивач у вересні мав інший день відпочинку, оплачений як робочий та вирахуваний у жовтні.

Середньоденна заробітна плата становить 20 964 грн/день ((220 000, 00 грн. + 220 000, 00 грн. + 210 000, 00 грн. + 220 000, 00 грн. - 10 476,19 грн.)/(20 днів + 21 день)).

Таким чином, середня заробітна плата складає 450 726 грн. (21,5 днів х 20 964 грн/день).

Отже, сума вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, що повинна бути виплачена відповідачем позивачу становить 2 704 356 грн. (450 726 грн. х 6 місяців).

Щодо заяви позивача про поновлення процесуального строку для звернення до суду, в якій він зазначив про його пропуск з поважних причин - тимчасову непрацездатність, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно положень ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Позивач відповідно до листків непрацездатності серії АДШ № 798025, АДШ № 798026, АДШ № 798027, АДШ № 798028 перебував у стаціонарі КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" з 20.11.2019 року до 18.12.2019 року, з 19.12.2019 року до 16.01.2020 року, з 17.01.2020 року до 14.02.2020 року, з 17.02.2020 року до 11.03.2020 року (а.с. 35-37).

До Голосіївського районного суду м. Києва позивач звернувся 17.03.2020 року.

Отже, тривале лікування позивача суд, у даному випадку, вважає поважною причиною пропуску строку на звернення до суду.

З огляду на наведене, місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що передбачені ст. 233 КЗпП України строки для звернення до суду з даним позовом, позивачем порушені з поважних причин, тому підлягають поновленню.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У нинішній справі колегія суддів дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Стосовно апеляційної скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у даній справі, слід зазначити, що апелянт жодних підстав оскарження вказаного судового акту не навів, а лише обмежився посиланням на те, що зазначене рішення підлягає скасуванню.

Щодо вказаного додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ).

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частина восьма статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн заявник надав: копію Договору про надання правової допомоги № 04-АБ/2022 від 17.01.2022, укладеного між Адвокатським об`єднанням "ОЛЕКСАНДР УСОВИЧ І ПАРТНЕРИ" та ОСОБА_1., копію Додатку № 2 до Договору про надання правової допомоги № 04-АБ/2022 від 17.01.2022 "Гонорар за послуги Адвокатського бюро, вартість супутніх додаткових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги", копію Акту № ОУ-000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.08.2022, копію платіжного доручення № TR.568 від 09.02.2022 на суму 50 000,00 грн; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3043 від 27.09.2007, видане на ім`я Усовича Олександра Івановича; копію посвідчення адвоката.

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

За змістом положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Місцевий господарський суд, оцінюючи надані позивачем докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення відповідача, врахував, що згідно з переліком виконаних робіт, наведеного в Акті № ОУ-000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.08.2022, послуги, зазначені у п. 3 та п. 6 вказаного акту взагалі не були необхідними для розгляду справи № 752/5589/20, оскільки адвокатом на власний розсуд спочатку було збільшено розмір позовних вимог, а в подальшому подано заяву про зменшення позовних вимог та заяву про повернення судового збору. Надання вказаних послуг з правничої допомоги, на думку суду, якраз і пов`язано з неналежним ознайомленням представника позивача з матеріалами справи та не врахування актуальної судової практики в частині стягнення вихідної допомоги по даній категорії справ, що відповідно також свідчить про неналежне надання послуг, визначених у п. 1 Акту № ОУ-000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.08.2022.

Водночас, враховуючи відсутність в умовах Договору про надання правової допомоги № 04-АБ/2022 від 17.01.2022 та в Акті № ОУ-000031 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 22.08.2022 вартості однієї години послуг адвоката з надання правничої допомоги, з огляду на складність справи та розумну необхідність витрат для даної справи у суді першої інстанції, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг, на переконання суду першої інстанції, клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню, а співмірною є компенсація витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції та враховує, що апелянт, доводів стосовно визначеної судом суми витрат, не навів.

Таким чином, оскаржуване додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 також підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АГРАРНИЙ ФОНД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.08.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 06.02.2023 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна