ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2023 р. Справа№ 911/3712/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Барсук М.А.

Алданової С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК»

на рішення Господарського суду Київської області від 07.09.2022

у справі № 911/3712/21 (суддя Сокуренко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-ТРАНССЕРВІС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК»

про стягнення 92 226,89 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «СМ-Транссервіс» звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» про стягнення 92 226,89 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем, як замовником, умов договору про надання транспортно-експедиційних послуг № 0107 від 01.07.2019 в частині розрахунку за надані послуги.

В процесі розгляду справи, позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, яка протокольною ухвалою була прийнята судом. У зв`язку з цим, предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача 90 002,00 грн основного боргу, 12 708,63 грн інфляційних нарахувань та 11 567,28 грн пені, нарахованих за загальний період з 20.08.2021 по 23.05.2022.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-ТРАНССЕРВІС» 90 002,00 грн. основного боргу, 12 708,63 грн. інфляційних нарахувань, 8 157,67 грн. пені, 2 202,27 грн. судового збору та 22 071,23 грн. витрат на адвоката. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оскільки позивачем належними засобами доказування підтверджено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань з оплати наданих транспортно-експедиційних послуг за договором, то позовні вимоги є обґрунтованими. Проте, у зв`язку із застосуванням до спірних правовідносин приписів ч. 6 ст. 232 ГК України суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення пені.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21 скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи.

Так, апелянт стверджує, що:

- оскаржуване рішення прийнято при надмірному формалізму в оцінці обставин справи та наявних доказів;

- відповідача не було належним чином повідомлено про судовий розгляд справ, що призвело до позбавлення його можливості надати свої заперечення проти позовних вимог та належним чином брати участь в судових засіданнях.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

В межах встановлених судом процесуальних строків від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення Господарського суду Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування усіх обставин справи з дотриманням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Так, позивач зазначає, що апелянтом при зверненні зі скаргою не було визначено, які саме дії суду першої інстанції були вчинені з надмірним формалізмом, а які є виявом простого формалізму. Обґрунтування відповідачем щодо названого аспекту формалізму є загальним та не містить чіткого формулювання.

Крім того, позивач вказує на помилковість тверджень відповідача про неналежне його повідомлення про судовий розгляд справи, оскільки представник відповідача приймав участь в судових засіданнях, у зв`язку з неявкою відповідача судовий розгляд відкладався. Позивач вважає, що апелянт, вказуючи на позбавлення його можливості надати свої заперечення, намагається ввести суд в оману.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Барсук М.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2022 постановлено витребувати у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/3712/21 та невідкладено надіслати їх до Північного апеляційного господарського суду. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи №911/3712/21. Копію ухвали надіслано Господарському суду Київської області.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» на рішення Господарського суду Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 28.11.2022. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 28.11.2022

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки учасниками справи письмово викладено свою позицію з даного спору, клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) сторін не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому судовому засіданні судом не встановлено, дана постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «СМ-Транссервіс» (виконавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» (замовник за договором, відповідач у справі) укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг № 0107 (далі - договір).

В п. 1 названого правочину сторонами узгоджено, що предметом договору є доручення, надане замовником на виконання послуг з організації перевезень вантажів замовника автомобільним транспортом у зв`язку з чим виконавець буде надавати транспорт, відповідний вимогам замовника, а замовник - зобов`язується оплатити виконавцю транспортно-експедиційні послуги, обумовлені в цьому договорі та в заявці (усній або письмовій), яка визначає умови виконання кожного перевезення.

Відповідно до п. 2.2 договору, при організації міжміського (без митних пломб) перевезення вантажів автомобільним транспортом, сторони керуються положеннями даного договору, Статутом автомобільного транспорту України та чинного законодавства України.

Згідно п. п. 2.3 та 2.4 договору, кількість і рід вантажу, вантажовідправники, вантажоодержувачі, графік подачі транспорту, ціни, а також інші необхідні умови, передбачені КДВП і Статутом автомобільного транспорту України, вказуються у разових заявках (усних або письмових) на кожне перевезення. Виконавець має право здійснювати перевезення як власним транспортом, так і найманим, тобто із залученням третьої сторони (перевізників, агентів, осіб). При залученні третьої сторони виконавець виступає як експедитор.

Відповідно до п. п. 3.12 та 3.18 договору, виконавець зобов`язаний забезпечити подачу під завантаження в зазначений замовником пункт технічно справного і належним чином обладнаного транспортного засобу, в узгоджені сторонами в заявці строки. Організувати доставку довіреного замовником вантажу в зазначений пункт призначення і здачу його уповноваженій особі в цілісності й схоронності в терміни, вказані у заявці.

Умовами п. 6.2 договору визначено, що підставою для оплати транспортно-експедиційних послуг замовником є підтвердження факту надання транспортно-експедиційних послуг наданням замовнику товарно-транспортної накладної з відміткою вантажовідправника і одержувача вантажу та акту виконаних робіт.

Відповідно до п. 6.2.1 договору, акт виконаних робіт готується виконавцем і направляється замовнику для підписання. Замовник, при відсутності претензій до якості послуг виконавця, зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання акту виконаних робіт, підписати його (поставити печатку) і направити виконавцю його примірник акту виконаних робіт. При наявності претензій до якості послуг виконавця замовник зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання Акту виконаних робіт направити письмові пояснення з приводу претензій до послуг виконавця і запропонувати варіант їх врегулювання. Якщо замовник на протязі 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання Акту виконаних робіт не підписує його і не висилає письмові пояснення до нього, то послуги надані виконавцем вважаються прийнятими замовником в повному обсязі без зауважень і претензій, а Акт виконаних робіт вважається підписаним замовником. У цьому випадку змовник зобов`язаний оплатити послуги виконавця в повному обсязі.

Позивач, на виконання умов договору, у період з 14.08.2021 по 18.09.2021 надав відповідачу транспортно-експедиційні послуги на загальну суму 100 800,00 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1212 від 14.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1280 від 21.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1341 від 28.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1342 від 31.08.2021 на суму 6 720,00 грн., № 1399 від 04.09.2021 на суму 10 080,00 грн., № 1441 від 11.09.2021 на суму 16 800,00 грн. та № 1442 від 18.09.2021 на суму 16 800,00 грн. та товарно-транспортними накладними, копії яких наявні в матеріалах справи.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати наданих транспортно-експедиційні послуг позивач 17.11.2021 звернувся до відповідача із претензією № б/н про сплату грошового зобов`язання, відповідно до якої позивач повідомив відповідача, що останній не розрахувався за надані послуги на загальну суму 95 002,00 грн. Вказаною претензією позивач просив відповідача сплатити заборгованість в загальній сумі 99 950,91 грн, що складається з 95 002,00 грн основного боргу, 1 649,76 грн інфляційних втрат та 3 299,15 грн пені, протягом 15 днів з дня отримання претензії. Разом з претензією, позивач направив акти виконаних робіт та розрахунок штрафних санкцій.

Відповіді на претензію відповідач не направив, однак, після її отримання частково розрахувався за надані послуги, сплативши позивачу 5 000,00 грн.

Враховуючи те, що відповідач повністю за надані послуги не розрахувався, ТОВ «СМ-Транссервіс» пред`явлено позов про стягнення з ТОВ «ЛВК-Мілк» 90 002,00 грн основного боргу, 12 708,63 грн інфляційних нарахувань та 11 567,28 грн пені, нарахованих за загальний період з 20.08.2021 по 23.05.2022 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За змістом ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 173 ГК України, яка кореспондується з приписами ст. 509 ЦК України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення.

Згідно із статтею 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 307 Господарського кодексу України передбачено, що договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторін договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов`язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами. Такими документами можуть бути: міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Транспортне експедирування як вид господарської діяльності не може розглядатися окремо від перевезення, це комплекс заходів, які супроводжують процес перевезення вантажів на всіх його стадіях (сортування вантажів під час їх прийняття до перевезення, перевалка вантажів у процесі їх перевезення, облік надходження вантажів під час видачі вантажу тощо), і саме це дає підстави розглядати її допоміжним щодо перевезення видом діяльності. Тому кожна послуга, що надається експедитором клієнту, по суті є транспортною послугою. Така, правова позиція Верховного Суду викладена, зокрема, у постанові від 18.12.2019 у справі № 906/190/19.

Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила), договір про перевезення вантажів - це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Пунктом 11.1 Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом на підставі наявних в матеріалах справи документів, позивачем у період з 14.08.2021 по 18.09.2021 надано відповідачу транспортно-експедиційні послуги на загальну суму 100 800,00 грн, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1212 від 14.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1280 від 21.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1341 від 28.08.2021 на суму 16 800,00 грн., № 1342 від 31.08.2021 на суму 6 720,00 грн., № 1399 від 04.09.2021 на суму 10 080,00 грн., № 1441 від 11.09.2021 на суму 16 800,00 грн. та № 1442 від 18.09.2021 на суму 16 800,00 грн. та товарно-транспортними накладними (копії наявні у справі).

Усі акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані сторонами та скріплені печатками підприємств без будь-яких зауважень та заперечень, окрім Акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1280 від 14.08.2021 на суму 16 800,00 грн та Акта № 1342 від 31.08.2021 на суму 6 720,00 грн. Ці акти не мстять підпису уповноваженого представника відповідача.

Водночас, до матеріалів справи позивачем були також надані товарно-транспортні накладні, зокрема, згідно переліку наведеному у вищенаведених актах, з яких вбачається, що уповноваженою особою відповідача - менеджер відділу збуту Піддубна В.В. - передано до перевезення позивача відповідний вантаж, який отриманий адресатом, про що свідчать підписи уповноважених осіб на отримання товарно-матеріальних цінностей. Вказані ТТН містять підпис уповноваженої особи та печатку, зокрема, відповідача, а відтак судова колегія вважає, що вони є належними доказами в підтвердження обставин надання ТОВ «ЛВК-Мілк» транспортно-експедиційних послуг за договором згідно названих актів.

Крім того, як слушно зауважено місцевим господарським судом, в матеріалах справи відсутні докази надіслання відповідачем претензій або інших пояснень щодо відмови в підписанні вищенаведених актів здачі-приймання робіт (надання послуг); представником відповідача в судовому засіданні 26.05.2022 не заперечено факт надання послуг за цими актами.

Зазначені обставини жодним чином не були спростовані і доводами апеляційної скарги та будь-якими доказами, що могли б бути подані в порядку приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про те, що транспортно-експедиційні послуги згідно Акта здачі-приймання робіт (наданих послуг) № 1280 від 14.08.2021 на суму 16 800,00 грн та Акта № 1342 від 31.08.2021 на суму 6 720,00 грн вважаються такими, що виконані позивачем належним чином та прийняті замовником, у зв`язку із чим підлягають оплаті відповідно до п. 6.4 договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.4 договору сторонами узгоджено, що розрахунки за послуги за цим договором можуть проводитися як на умовах оплати за фактом надання послуг (виконання робіт) у п`ятиденний термін згідно рахунку, якщо інше не обумовлено в заявці, так і на умовах передоплати згідно виставлених рахунків.

Враховуючи те, що згідно п. 6.2 договору підставою для оплати транспортно-експедиційних послуг замовником є підтвердження факту надання транспортно-експедиційних послуг наданням замовнику товарно-транспортної накладної з відміткою вантажовідправника і одержувача вантажу та акта виконаних робіт, колегія суддів, з урахуванням визначеного в п. 6.4 договору п`ятиденного строку на оплату послуг, що обраховується з моменту фіксації факту надання послуг (виконання робіт), погоджується з вірним висновком місцевого господарського, що строк здійснення оплати відповідачем за надані послуги згідно актів здачі-приймання робіт (надання послуг) є таким, що настав.

Матеріалами справи підтверджується, а відповідачем ані в суді першої інстанції, ані під час перегляду справи в апеляційному порядку належними засобами доказування зворотного не доведено, що ТОВ «ЛВК-Мілк» здійснило лише часткову оплату наданих позивачем послуг.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції, на підставі вірної оцінки усіх наявних документів, достеменно встановлено, що заборгованість відповідача за договором становить 90 002,00 грн. Вказана суму не була спростована апелянтом і на стадії розгляду справи апеляційним господарським судом.

Оскільки відповідач у встановлений в договорі строк за надані позивачем послуги не розрахувався, належних і допустимих доказів в спростування обставин невиконання відповідачем договірних зобов`язань з оплати не надав, висновки місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 90 002,00 грн та їх задоволення, є правомірними та такими, що відповідають матеріалам справи.

Статтею 610 ЦК України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Нормами ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Згідно з ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

При цьому Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначає, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

Сторонами договору в його п. 6.6 узгоджено, що при порушенні замовником порядку та строків оплати за цим договором, він зобов`язаний виплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (в т.ч. за кожен день прострочення після закінчення шести місяців, встановлених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, або після закінчення іншого строку, що обмежує нарахування пені, встановленого законодавством країни замовника).

Місцевий господарський суд, проаналізувавши вищенаведену умову договору, встановив, що вона не встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Однак, з таким висновком колегія суддів не може погодитися, оскільки її зміст визначає продовження нарахування пені і після закінчення шестимісячного строку, який унормований приписами ч. 6 ст. 232 ГК України, про що йде чітке посилання в дужках даної умови. Тобто сторонами узгоджено інший строк, що є більшим за шість місяців.

Отже, у даному випадку, перебіг вказаного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане та припиняється моментом фактичного усунення такого прострочення (настання події - погашення заборгованості), що виходить за межі строку, визначеного нормою закону.

З урахуванням вищенаведених висновків, а також з огляду на положення умов договору щодо строків оплати наданих позивачем послуг та меж заявлениях ним позовних вимог, судова колегія, здійснивши власний розрахунок пені, встановила, що з відповідача підлягає стягненню дана неустойка в сумі 11 564,33 грн за загальний період прострочення з 20.08.2021 по 23.05.2022. При цьому, наявність причинно-наслідкового зв`язку між форс-мажорними обставинами та невиконанням (неналежним виконанням, затримкою виконання) відповідачем зобов`язань, як підстава для звільнення від відповідальності, в даній справі жодними засобами доказування не підтверджено.

Беручи до уваги те, що при вирішенні даного спору місцевим господарським судом не належним чином було проаналізовано умови договору щодо нарахування штрафних санкцій, що зумовило невірне застосування приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, судова колегія вважає, що, в силу приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції в даному випадку не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги. Відтак, в цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відносно позовних вимог про стягнення інфляційних, Північний апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку правильності нарахування позивачем цих суми, встановив, що він є арифметично вірним та таким, що відповідає матеріалам справи, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю в сумі 12 708,63 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного його повідомлення про судовий розгляд справи, що позбавило останнього можливості надати свої пояснення і заперечення відхиляються судом апеляційної скарги, оскільки наявними у справі документами підтверджено участь представника відповідача в судовому засіданні 26.05.2022, в якому ним надавались усні пояснення по справі, а також стороною було подано клопотання про поновлення процесуальних строків на подання доказів та заперечень на позовну заяву, яке протокольною ухвалою задоволено та долучено заперечення і докази до матеріалів справи. Відтак, порушення принципу змагальності, на чому наполягав апелянт у своїй скарзі, в даному випадку не встановлено.

Також судом апеляційної інстанції оцінюються критично і аргументи апелянта в частині того, що оскаржуване рішення прийнято при надмірному формалізму в оцінці обставин справи та наявних доказів, оскільки, як слушно зауважено позивачем у відзиві на апеляційну скаргу, відповідачем не було наведено, які саме дії суду першої інстанції були вчинені з надмірним формалізмом. Тоді як, судом апеляційної інстанції наведеного не встановлено.

Отже, апелянтом переконливих аргументів щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог не наведено.

Оскільки питання правомірності стягнення Господарським судом Київської області судових витрат на професійну правничу допомогу апелянтом не порушено, а судом апеляційної інстанції підстав виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги в цій частині не встановлено, справу переглянуто в порядку ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Однак, у зв`язку з необхідністю зміни судового рішення в частині задоволення позову про стягнення пені, судові витрати в порядку ч. 14 ст. 129 ГПК України підлягають перерозподілу пропорційно задоволеним вимогам.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, проте, у зв`язку з встановленням неправильного застосування судом норм матеріального права, що зумовило ухвалення невірного рішення в частині розміру стягнутих сум пені, рішення Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21 підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника (відповідача).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.09.2022 у справі №911/3712/21 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» (місцезнаходження: 09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Вокзальна, буд. 22 А; ідентифікаційний код 38010015) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ-ТРАНССЕРВІС» (місцезнаходження: 08303, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Київській Шлях, буд. 14, оф. 405; ідентифікаційний код 43042274) 90 002 (дев`яносто тисяч дві) грн 00 коп. основного боргу, 12 708 (дванадцять тисяч сімсот вісім) грн 63 коп. інфляційних втрат, 11 564 (одинадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) грн 33 коп. пені, 2 269 (дві тисячі двісті шістдесят дев`ять) грн 77 коп. судового збору та 22 747 (двадцять дві тисячі сімсот сорок сім) грн 73 коп. витрат на адвоката.

В іншій частині позовних вимог відмовити».

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК».

4. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду.

5. Матеріали справи №911/3712/21 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді М.А. Барсук

С.О. Алданова