ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/721/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Васильєвій Т.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Карманський В.Б., ордер серія АО №1070912 від 04.10.2022 (в

режимі відеоконференції);

від відповідача: Литвин В.В., довіреність від 07.12.2022;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Габер Ренати Вікторівни (м.Одеса)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТУСМО" (м.Житомир)

про стягнення 1482979,39грн,

з перервою в судовому засіданні з 13.12.2022 до 17.01.2023 згідно з ч.2 ст.216 ГПК України.

Фізична особа-підприємець Габер Рената Вікторівна звернулась до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТУСМО" заборгованості в сумі 1482979,39грн, яка виникла на підставі договору №15/05/19 від 15.05.2019, з яких: 576000,00грн основного боргу; 587032,65грн пені, 77886,57грн 3% річних та 242060,17грн інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №15/05/19 на переробку давальницької сировини від 15.05.2019 в частині оплати виконаних робіт.

Ухвалою суду від 14.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 17.10.2022.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнає факт укладання Договору №15/05/19 від 15.05.2019, прийняття виконаних робіт за договором згідно актів №1, №2, №4, №5, №6, №8, №11, №15 та здійснення оплат на загальну суму 1341436,00грн.

Разом з тим відповідач вказує, що акт №3 від 05.07.2019 на суму 215600,00грн стосується іншого договору про надання послуг №28-12Д від 28.12.2017 та має іншу графічну форму від актів, які містять посилання на договір №15/05/19 від 15.05.2019. На думку відповідача, сума основного боргу за договором №15/05/19 від 15.05.2019 є меншою від заявленої на 215600,00грн та складає 360400,00грн. Також вказує на неможливість визначити календарну дату початку нарахування штрафних санкцій, оскільки умовами договору передбачено, що оплата має бути здійснена у строк 3 банківські дні з моменту відвантаження товару, а не з дня підписання акта здачі-приймання робіт, натомість позивачем не надано належних доказів відвантаження товару (видаткових накладних тощо). Крім того, відповідач заявляє про сплив установленого ЦК України строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені; крім того, відповідач просить суд, приймаючи рішення про стягнення грошових коштів з ТОВ "ТУСМО", розстрочити виконання рішення на рік з моменту набрання ним законної сили передбачивши стягнення суми щомісячно рівними частинами (а.с.59-74).

Ухвалою суду від 17.10.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, по 13.12.2022 (включно); відкладено підготовче засідання на 15.11.2022.

14.11.2022 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розстрочку виконання рішення суду на підставі ч.6 ст.238, ч.1 ст.239 ГПК України (а.с.99-101).

Ухвалою господарського суду від 15.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.12.2022.

У судовому засіданні 13.12.2022 оголошено перерву до 27.12.2022, яку було продовжено до 17.01.2023.

27.12.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшло пояснення по справі від 26.12.2022 за №01/26-12-22 у якому, на спростування доводів відповідача викладених у відзиві вказано, що поставки кожної партії товару здійснювались за актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), які підписані зі сторони відповідача і в них зазначено про відсутність претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт, що в свою чергу свідчить, що відповідачем було оглянуто та прийнято товар. Також повідомляє, що у акті №3 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05.07.2019 на загальну суму 215600,00грн допущено описку в частині зазначення номера та дати договору (а.с.125-126).

17.01.2023 відповідачем подано додаткові пояснення по справі та клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та неустойки на 90% посилаючись на виключні обставини, які мають істотне значення та викладені у заяві про розстрочку виконання рішення суду (а.с.139-144).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, заперечив щодо заяв відповідача про розстрочення виконання рішення суду та зменшення розміру штрафних санкцій.

Представник відповідача просив врахувати правову позицію викладену у відзиві, розстрочити виконання рішення суду, а також зменшити розмір неустойки.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.05.2019 між Фізичною особою-підприємцем Габер Ренатою Вікторівною (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТУСМО" (замовник, відповідач) укладено договір №15/05/19 на переробку давальницької сировини (а.с.25-27), за умовами якого замовник одержує, а виконавець зобов`язується здійснити пошив одягу в асортименті згідно специфікацій, які є додатками до договору, із використанням матеріалів, комплектуючих і фурнітури замовника (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.2. договору, замовник зобов`язався: передати виконавцеві технічну документацію, крой та комплектуючі необхідні для виконання виконавцем робіт; затвердити виготовлений виконавцем еталон відповідно до п.6.3 даного договору; забезпечити своєчасне постачання виконавцеві комплектуючих належної якості в необхідній кількості; робити оплату за виконані виконавцем роботи відповідно до умов даного договору.

Пунктом 4.1. договору сторони узгодили, що оплата за виконання робіт здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виконавця.

Оплата здійснюється шляхом перерахування в термін трьох банківських днів, з дня відвантаження товару.

У специфікаціях №1, та №2 на виготовлення швейних виробів, які є відповідно додатками №1 та №2 до договору 15/15/19 від 15.05.2019 сторони погодили найменування послуг: "Пошиття костюмів літніх польових-КЛП з тканини тип 4 клас 7 відповідно ТУ У 14.1-8:2015 зі сповіщенням про зміни № 3"; кількість - 4917 комплектів; ціна за одиницю - 308,00грн; загальна вартість - 1514436,00грн, а також визначили термін виконання (а.с.28-29).

У специфікації №3 на виготовлення швейних виробів, яка є додатком №3 до договору №15/05/19 від 15.05.2019 сторонами узгоджено найменування послуг: "Пошиття верхів курток вітровологозахисних зимових, вид 1 ТУ 14.1-134-16, повідомлення про зміни №5"; кількість - 1240 штук; ціна за одиницю - 325,00грн; загальна вартість - 403000,00грн, термін виконання - 15.08.2019 (а.с.30).

На виконання умов договору №15/15/19 від 15.05.2019 позивач виконав роботи по пошиттю костюмів літніх польових та курток вітровологозахисних зимових на загальну суму 1917436,00грн, про що свідчать підписані сторонами акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 27.05.2019 на суму 291984,00грн, №2 від 04.07.2019 на суму 308000,00грн, №3 від 05.07.2019 на суму 215600,00грн, №4 від 17.07.2019 на суму 215600,00грн, №5 від 19.07.2019 на суму 240548,00грн, №6 від 22.07.2019 на суму 242704,00грн, №8 від 06.08.2019 на суму 287625,00грн, №11 від 14.08.2019 на суму 39650,00грн та №15 від 22.08.2019 на суму 75725,00грн (а.с.31-39).

Як встановлено судом, акти №1,2,4,5,6,8,11,15 містять посилання на договір №15/15/19 від 15.05.2019. Натомість, у акті №3 підставою виконання робіт зазначено договір про надання послуг №28-12/Д від 28.12.2017.

Представник позивача у письмових поясненнях від 26.12.2022 повідомив, що у даному випадку має місце описка/помилка. Акт №3 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05.07.2019 щодо виконаних робіт з пошиття костюмів літніх польових-КЛП з тканини тип 4 клас 7 відповідно ТУ У 14.1-8:2015 зі сповіщенням про зміни № 3" в кількості 700 шт. на загальну суму 215600,00грн, підписано сторонами на виконання договору №15/05/19 відповідно до специфікації №2 від 04.06.2019, яка є додатком до договору №15/05/19 на переробку давальницької сировини.

Сторонами не долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження існування між позивачем та відповідачем будь-яких інших правовідносин, ніж ті, що виникли на підставі договору №15/05/19 на переробку давальницької сировини від 15.05.2019.

Згідно наявних у справі платіжних доручень, відповідач здійснив оплату за виконані позивачем роботи на підставі договору №15/05/19 від 15.05.2019 частково на суму 1341436,00грн (а.с.40-44), внаслідок чого за ним утворилась заборгованість на суму 576000,00грн.

Позивач надіслав відповідачу претензію №5 від 12.08.2022 з проханням виконати умови договору від 15.05.2019 та перерахувати суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних на розрахунковий рахунок позивача (а.с.127-129).

Відповідно до інформації з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, трекінг №988, претензію вручено відповідачу 23.08.2022 особисто, однак така залишилася без відповіді та задоволення з боку останнього.

За вказаних обставин позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості в сумі 1482979,39грн, яка виникла на підставі договору №15/05/19 від 15.05.2019, з яких: 576000,00грн основного боргу; 587032,65грн пені, 77886,57грн 3% річних та 242060,17грн інфляційних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та всі обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У Цивільному кодексі України договори давальницької переробки окремо не виділяють. Аналізуючи умови договору №15/05/19 від 15.05.2019 господарський суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, підпадають під регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України "Підряд".

Такі договори є договорами підряду з виконанням роботи з матеріалу замовника (ст.840 ЦК України). Виконавець (переробник) за договором переробки давальницької сировини виконує саме роботи (а не надає послуги).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Договір підряду це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір.

Відповідно до частини 1 статті 854 Цивільного кодексу України договором підряду не передбачено попередню оплату виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що робота виконана у відповідному порядку і в погодженому рядку або, за згодою замовника, достроково.

Якщо у обов`язкові встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цьому рядку (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України ).

Так, відповідно до пункту 4.2 договору оплата здійснюється шляхом перерахування в термін трьох банківських днів, з дня відвантаження товару.

Приймання готових виробів по кількості здійснюється на складі виконавця, пред`явлення згодом претензій по кількості в зв`язку з нестачею виробів не допускається (п.7.5.договору).

Як вказано вище, сторони у специфікаціях на виготовлення швейних виробів №1 від 15.05.2019 №2 від 04.06.2019 та №3 від 08.07.2019 погодили предмет договору №15/05/19 від 15.05.2019, а саме: пошиття костюмів літніх польових-КЛП з тканини тип 4 клас 7 відповідно ТУ У 14.1-8:2015 та курток вітровологозахисних зимових, вид 1 ТУ 14.1-134-16, ж визначили кількість виробів та їх загальну вартість - 1917436,00грн.

Факт виконання позивачем (виконавцем) робіт за договором №15/05/19 від 15.05.2019 з виготовлення швейних виробів на загальну суму 1917436,00грн та прийняття їх відповідачем (замовником) підтверджується первинними документами, а саме: актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 27.05.2019 на суму 291984,00грн, №2 від 04.07.2019 на суму 308000,00грн, №3 від 05.07.2019 на суму 215600,00грн, №4 від 17.07.2019 на суму 215600,00грн, №5 від 19.07.2019 на суму 240548,00грн, №6 від 22.07.2019 на суму 242704,00грн, №8 від 06.08.2019 на суму 287625,00грн, №11 від 14.08.2019 на суму 39650,00грн та №15 від 22.08.2019 на суму 75725,00грн.

Вказані акти підписані як Фізичною особою - підприємцем Габер Р.В., так і ТОВ "Тусмо". Крім того, до змісту актів вбачається, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт до виконавця не має.

Відповідач визнає наявність невиконаних за договором зобов`язань, проте з приміткою про те, що обов`язок по оплаті виконаних робіт неможливо встановити, оскільки відсутні первинні документи, які підтверджують відвантаження товару замовнику, зокрема видаткові накладні, або накладні про передачу товару.

Відповідно до положень частин 1 та 4 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

В той же час, відповідачем не надано суду в обґрунтування своїх заперечень видаткові накладні (які на думку відповідача підтверджують передачу товару замовнику) на прийняті на підставі договору №15/05/19 на переробку давальницької сировини від 15.05.2019 та оплачені замовником роботи. Крім того, ТОВ "ТУСМО" не подано жодного іншого доказу на спростування факту відвантаження товару.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, слід зазначити, що вимоги наведених норм чинного законодавства щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого обов`язкового реквізиту як дата і місце складання.

Судом встановлено, що первинні документи, а саме: акти виконаних робіт за період травень-серпень 2019, які надані позивачем, містять усі необхідні обов`язкові реквізити та відповідають вимогам Закону України "про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та наказу Міністерства фінансів України №88 від 24.05.95 "Про затвердження положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку".

Отже, в даному випадку факт здійснення господарської операції з виконання робіт по виготовленню швейних виробів та відвантаження їх замовнику підтверджується первинними бухгалтерськими документами - актами виконаних робіт (наданих послуг).

Враховуючи, що за умовами укладеного договору №15/05/19 саме на відповідача покладено обов`язок отримання виготовленої продукції зі складу виконавця (п.5.2; п.7.5), при цьому останній не надав підтверджуючих документів та не довів що позивачка неналежно виконувала зобов`язання (в частині виконання робіт та/або передачі їх замовнику), суд дійшов висновку, що днем відвантаження продукції є дата підписання сторонами відповідного акту.

За встановлених судом обставин, строк виконання зобов`язання з оплати виконаних робіт на підставі акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 27.05.2019 на суму 291984,00грн настав 31.05.2019; акту №2 від 04.07.2019 на суму 308000,00грн настав 10.07.2019; акту №3 від 05.07.2019 на суму 215600,00грн настав 11.07.2019; акту №4 від 17.07.2019 на суму 215600,00грн настав 23.07.2019; акту №5 від 19.07.2019 на суму 240548,00грн настав 25.07.2019, акту №6 від 22.07.2019 на суму 242704,00грн настав 26.07.2019, акту №8 від 06.08.2019 на суму 287625,00грн настав 10.08.2019, акту №11 від 14.08.2019 на суму 39650,00грн настав 20.08.2019 та №15 від 22.08.2019 на суму 75725,00грн настав 29.08.2019.

Також слід відзначити, що при вирішенні справи суд не може будувати мотиви прийняття рішення на припущеннях, тому позиція відповідача, що акт №3 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 05.07.2019 на суму 215600,00грн не стосується договору №15/05/2015 на переробку давальницької сировини, не приймається, оскільки ТОВ "ТУСМО" не надано жодних доказів, які б могли свідчити про обставину, що між позивачем та відповідачем існували інші правовідносини на підставі договору про надання послуг №28-12Д від 28.12.2017, на який міститься посилання у акті №3 від 05.07.2019.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст.612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач не здійснив відповідних розрахунків за виконані роботи на підставі договору №15/05/2015 на переробку давальницької сировини від 15.05.2019 в обумовлені сторонами строки.

Відповідно до ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи викладені обставини, приймаючи до уваги, що відповідач не спростував факт порушення взятих на себе договірних зобов`язань, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 576000,00грн основного боргу обґрунтованими, такими, що доведені належними й допустимими доказами і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, за порушення строків оплати виконаних робіт позивач на підставі п.8.2. договору від 15.05.2019 нарахував відповідачу пеню у розмірі 587032,65грн (а.с.16-22).

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Частиною 1 ст.549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Відповідно до п.8.2. договору, у випадку прострочення замовником терміну оплати виконаних робіт замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми заборгованості.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в статті 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців, однак позивач даних приписів не врахував та безпідставно нарахував пеню за період, який перевищує 6 місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане.

Здійснивши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" перерахунок пені з урахуванням шестимісячного строку її нарахування (ст.232 ГК України), судом встановлено, що обґрунтовано заявленим до стягнення з відповідача на користь позивача за порушення строків виконання зобов`язання є 268156,24грн пені. В задоволенні пені розміром 318876,41грн слід відмовити.

Що стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені суд зазначає наступне.

Положеннями частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (стаття 258 Цивільного кодексу України).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 на усій території України установлено карантин, із запровадженням відповідних заборонюючих та обмежувальних карантинних заходів, який відповідними постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався.

Наразі постановою Кабінету Міністрів України № 1423 від 23.12.2022 карантин на території України продовжено до 30.04.2023.

Згідно з пунктом 5 розділу І Закону України від 30.03.2020 № 540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)"), який набрав чинності 02.04.2020, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Враховуючи те, що закінчення строку позовної давності щодо заявлених у даній справі позовних вимог про стягнення пені припало на період дії карантину, тому суд такі вимоги вважає такими, що заявлені в межах строку позовної давності, оскільки такий строк продовжено відповідно до закону.

Разом з тим, суд приймає до уваги заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки (пені) на 90%.

Обґрунтовуючи дане клопотання представник відповідача зазначив, що 08.03.2022 збройними силами російської федерації було завдано авіаційні бомбові удари по об`єкту на території безпосередньо прилеглій до місця розташування ТОВ "ТУСМО", внаслідок чого вибуховою хвилею та уламками було пошкоджено дах виробничої будівлі вибито всі вікна (на першому та частині другого поверху), вибиті двері, пошкоджено офісну техніку (комп`ютери, системні блоки, монітори, тощо), виробниче обладнання, сировину та готову продукцію, пошкоджено освітлювальне обладнання. Вказані обставини призвели до суттєвих втрат та унеможливили виробничо-господарську діяльність ТОВ "ТУСМО". На даний час пошкодження повністю не усунуті, а підприємство так і не вийшло на повну виробничу потужність, однак, незважаючи на ушкодження виробничої будівлі, виробничого та офісного обладнання підприємство виробляє на Житомирщині текстильну продукцію для потреб Збройних Сил України та Національної Гвардії України, а також є розробником складних засобів індивідуального захисту - костюмів для пожежних. При цьому, стягнення додаткових нарахувань призведе до затримки виплати заробітної плати; унеможливить поточне технічне обслуговування та ремонт виробничого обладнання; ускладнить остаточне відновлення будівлі, унеможливить додержання платіжної дисципліни.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст.611 ЦК України).

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З доказів наявних в матеріалах справи вбачається, що по об`єкту на території ТОВ "ТУСМО", за адресою: вул.Денишівська, 4, м.Житомир приблизно о 20 год.12 хв. 08.03.2022 було завдано бомбові удари, що призвело до тяжких наслідків. За даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000468 від 08.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.110 КК України та ч.2 ст.438 КК України.

Актом обстеження майна ТОВ "ТУСМО" та фіксації збитків завданих 08.03.2022 від 09.03.2022 підтверджується факт, що за місцем розташування належних відповідачу приміщень виявлено пошкодження виробництва, а саме: будівлю швейного виробництва, виробничого та офісного обладнання, сировини, матеріалів та готової продукції підприємства (а.с.105-106).

Згідно наданих відповідачем документів, внаслідок вищевказаних пошкоджень Наказом ТОВ "ТУСМО" №10 від 09.03.2022 "Про призупинення виробничої діяльності в зв`язку з форс-мажорними обставинами" було зупинено виробничу діяльність ТОВ "ТУСМО" починаючи з 09.03.2022 до моменту усунення недоліків ворожого удару та відновлення електроживлення, на підприємстві оголошено простій та вирішено повідомити контрагентів про форс-мажорні обставини. Наказом ТОВ "ТУСМО" №19 від 19.04.2022 "Про відновлення виробничої діяльності" виробничу діяльність товариства було відновлено починаючи з 19.04.2022 (а.с.107-108).

Згідно із ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені 3 ЦК України та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

У постановах від 12.06.2019 у справі №904/4085/18 та від 09.10.2019 у справі №904/4083/18 Верховний Суд вказав на те, що зменшення розміру пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) (постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/18).

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати відсотків річних, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №918/289/19).

Суд, дослідивши матеріали справи з урахуванням вищевикладеної правової позиції Верховного Суду, звертає увагу на те, що ТОВ "ТУСМО" в час проведення бойових дій на території України виконує державні замовлення з виготовленню одягу для військовослужбовців, що зважаючи на нагальну потребу в обмундируванні становить значний суспільний інтерес.

Також, суд зазначає, що стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час воєнного стану може призвести до негативних наслідків для підприємства.

Враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, для запобігання покладення на ТОВ "ТУСМО" надмірної відповідальності, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним критеріям, зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 90% від правомірно заявленої суми, а саме до суми 26815,62грн та відмови в стягненні пені в розмірі 560217,03грн.

Крім того, позивачем за порушення строків проведення розрахунків за поставлену продукцію, на підставі ст.625 ЦК України, нараховано 77886,57грн 3% річних та 242060,17грн інфляційних.

Частиною 2 ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як унормовано приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних, відповідно до якого правомірним та обґрунтованим за заявлений позивачем період є стягнення 77640,15грн 3% річних та 240249,17грн інфляційних. У задоволенні позову в частині стягнення 146,42грн 3% та 1811,00грн інфляційних суд відмовляє з підстав необґрунтованості.

Розглянувши викладене клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців рівними частинами, суд зазначає наступне.

Так, відповідач при зверненні до суду з заявою про розстрочення виконання судового рішення посилається на ті самі обставини, що викладені у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до вимог Конституції України, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим до виконання та має бути виконане.

Статтею 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.

За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця ( у випадках, встановлених законом ), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Положеннями ч.3 ст.331 ГПК України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч.4, 5 ст.331 ГПК України).

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого Кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 26.06.2013 № 5-пр/2013 у справі №1-7/2013, підставою для застосування розстрочки виконання судового рішення є наявність об`єктивних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення. До таких обставин належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Як зазначено в згаданому рішенні Конституційного Суду України, розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Вирішуючи питання про розстрочення (відстрочення) виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, тощо.

24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 19.02.2023 (Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16.11.2022 № 2738-IX).

Слід відзначити, що тяжка економічна ситуація в країні, спричинена військовою агресією, носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін. Як позивач, так і відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, оскільки господарська діяльність здійснюється на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, суб`єкт господарювання повинен самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.

Посилання відповідача на ведення на території України воєнного стану та тимчасове призупинення діяльності товариства, з огляду на викладені вище висновки суду, не є безумовними підставами для розстрочення виконання рішення суду.

В даному випадку суд враховує, що згідно з умовами договору №15/05/2019 відповідач мав здійснити розрахунок з позивачем у 2019 році, тобто більше ніж за 2 роки до початку війни в Україні, проте своїх зобов`язань з невідомих причин не виконав. Станом на дату винесення рішення зобов`язання повністю не виконано вже більше ніж 3 роки.

Суд зважає, що основним принципом судочинства має бути відновлення прав та інтересів кредитора, до обов`язків суду відноситься дослідження усієї сукупності обставин потенційної можливості виконання судового рішення, задля отримання кредитором повної суми коштів, що складають предмет заборгованості.

При цьому, судом було прийнято до уваги викладені відповідачем у відзиві та заяві про зменшення розміру штрафних санкцій обставини, які стосуються завданих підприємству збитків, та зменшено розмір обґрунтовано заявленої пені на 90 %.

Враховуючи викладене, з метою дотримання балансу інтересів сторін, господарський суд доходить до висновку про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців та відмову у задоволенні клопотання відповідача.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.ст.13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Відповідач доказів сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував.

З врахуванням вищевикладеного, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 920704,94грн, з яких: 576000,00грн основного боргу; 26815,62грн пені; 77640,15грн 3% річних; 240249,17рн інфляційних.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 560217,03грн пені, 246,42грн 3% річних, 1811,00грн інфляційних.

Судовий збір, відповідно до п.3 ч.4 ст.129 ГПК України, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити розмір пені на 90%, до 26815,62грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тусмо" (10006, м.Житомир, вул.Денишівська, 4, )

на користь Фізичної особи-підприємця Габер Ренати Вікторівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 )

- 576000,00грн основного боргу;

- 26815,62грн пені;

- 77640,15грн 3% річних;

- 240249,17грн інфляційних;

- 17430,68грн судового збору.

4. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 560217,03грн пені, 246,42грн 3% річних, 1811,00грн інфляційних.

5. Відмовити в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 31.01.23

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу;

2,3- сторонам (рек)