УХВАЛА

м. Київ

06.02.2023Справа № 910/1507/23

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши заяву Маріупольський міжрайонний відділ Управління поліції охорони в Донецькій області (87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Італійська, будинок 84, 49101, м. Дніпро, вул. Короленка, 4) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРІДЖИЗ ЛОГІСТИК ГРУП" (04210, місто Київ, пр.Івасюка Володимира, будинок 14) заборгованості у сумі 2054,64 грн.,

Представники сторін не викликались.

ВСТАНОВИВ:

Маріупольський міжрайонний відділ Управління поліції охорони в Донецькій області (стягував) звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРІДЖИЗ ЛОГІСТИК ГРУП" (боржник) про стягнення заборгованості за адміністративним договором №2550/Кр про надання поліцейських послуг з термінового виклику наряду поліції охорони від 01.01.2021 та передана 31.01.2023 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Подана заява обґрунтована тим, що між Маріупольським міжрайонним відділом Управління поліції охорони в Донецькій області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Беверіджиз логістік груп» 01 січня 2021 року укладено Договір про надання поліцейських послуг із термінового виклику наряду поліції охорони № 2550/Кр. за умовами якого Виконавець, на кошти отриманих від Замовника (в їх межах), починаючи з « 01» січня 2021 року надає останньому поліцейські посли, які за цим Договором полягають у забезпеченні Виконавцем реагування НПО у разі надходження на ПЦС сигналу тривоги при використанні працівниками Замовником засобів ручної тривожної сигналізації, встановленої за адресою: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, буд., 43 Г, яке використовується Замовником у якості об`єкта господарювання (складу та офісу) (надалі Об`єкт), який внесено до Дислокації (додаток № 1 Договору) та позначено на План-схемі (додаток № 3 до Договору) оскільки боржником умови договору не виконано належним чино заявник просить видати судовий наказ про стягнення заборгованість у сумі 2054,64 грн. (дві тисяч вісімсот п`ятдесят чотири грн. 64 коп.).

Розглянувши заяву Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області, суд дійшов висновку, що подана заява про видачу судового наказу не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, наказного провадження.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Підстави та порядок видачі судового наказу врегульовано положеннями Розділу ІІ ГПК України.

Згідно ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Виходячи з загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

Відповідно до частини 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту заяви про видачу судового наказу вбачається, що заявник вважає: «що невиконання Боржником зобов`язань по оплаті отриманих послуг не було пов`язане з дією непереборної сили. Тому, в силу статей 216, 217, 218, 240 Господарського кодексу України від 16.01.2003 р. № 436-IV і статей 610, 611, 623, 629 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV, Боржник має нести господарсько-правову відповідальність за вчинені ним правопорушення, правовим наслідком яких має стати, насамперед, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання - оплата отриманих в продовж січня-травня 2022 року послуг охорони (2054.64 грн.)».

Отже з вищевикладеного вбачається, що заявник просить стягнути з боржника відшкодування збитків.

Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно п.8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Аналогічні норми містяться також у статті 20 Господарського кодексу України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Застосування цього способу захисту визначається положенням ст.22 ЦК і проводиться як у договірних зобов`язаннях (ст. 611 ЦК), так і в позадоговірних зобов`язаннях (гл.82 ЦК), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Стаття 224 Господарського кодексу України зобов`язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов`язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Так, суд зазначає, що хоча й вимога про стягнення збитків у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань має грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основними зобов`язаннями за Договором.

Враховуючи те, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, а збитки (упущена вигода) за своєю природою не є заборгованістю за договором із огляду на викладене вище, суд вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити.

Окрім того, суд звертає увагу заявника, що по тексту заяви останній вказує на наявну у боржника заборгованість: «боржник порушив умови Договору № 2550/Кр від 01.01.2021 р. та приписи статей 525, 526 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV. Наслідком цього господарського правопорушення є заборгованість ТОВ «Беверіджиз логістік груп» (код юридичної особи 43885239) перед Маріупольським МВПО (код юридичної особи 40109084) у розмірі 20544,64 грн. (дві тисячі вісімсот п`ятдесят чотири грн. 64 коп.)» у прохальній частині заявник просить видати судовий наказ про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Беверіджиз логістік груп» на користь Маріупольського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Донецькій області заборгованість у сумі 2054,64 грн. (дві тисячі вісімсот п`ятдесят чотири грн. 64 коп.).

Відтак зміст заяви не відповідає прохальній частині останньої, а також не можливо встановити, яку суму стягував просить стягнути.

Відповідно до частини 2 статті 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно частини 2 статті 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Керуючись ст. 150, 152, 153, 154, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Маріупольському міжрайонному відділу Управління поліції охорони в Донецькій області у заяві про видачу судового наказу до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕВЕРІДЖИЗ ЛОГІСТИК ГРУП" (боржник) про стягнення заборгованості за адміністративним договором №2550/Кр про надання поліцейських послуг з термінового виклику наряду поліції охорони від 01.01.2021.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 06.02.2023 та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ