РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.01.2023Справа № 910/8700/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукаса А.Ю., за участю секретаря судового засідання Салацької О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Ващенко Інни Василівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до 1) Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 35210739)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Скай-транс» (вул. Закревського, буд. 21, м. Київ, 02217; ідентифікаційний код 42672969)

про визнання недійсним договору,

Представники сторін:

від позивача: Попов Андрій

від відповідача-1: Ковтунець Юлія

від відповідача-2: Яковенко Андрій

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції Позивача

До господарського суду міста Києва звернулась Фізична особа - підприємець Ващенко Інна Василівна (далі за текстом - ФОП Ващенко І.В., Позивач) з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі за текстом - КП «Київтранспарксервіс», Відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Скай-транс» (далі за текстом - ТОВ «Скай транс», Відповідач-2) про визнання недійсним з моменту укладення договору від 12.07.2022 № ДНП-2022-07/19 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі за текстом - Договір від 12.07.2022), укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, оскільки такий Договір від 12.07.2022 укладений стосовно щодо того ж самого предмету та на той самий період часу, що і договір від 04.03.2019 № ДНП-2013-03/17 (далі за текстом - Договір від 04.03.2019), стороною якого є Позивач та Відповідач-1.

В обґрунтування позовних вимог, Позивач зазначає, що Договір від 04.03.2019 (з урахуванням угоди № 9 про зміну сторони від 30.05.2019) в силу положень пункту 7.3. пролонгований на до 31.12.2022, з огляду на відсутність письмового попередження від сторін про намір припинити дію останнього.

Згідно доводів Позивача протягом 2022 ним продовжено експлуатацію паркувального майданчика за що відповідно сплачувалися щомісячні платежі Відповідачу, надходження яких Відповідачем-1 не заперечувалося.

Водночас, Позивачу стало відомо про одночасне укладення між Відповідачами Договору від 12.07.2022, який на переконання Позивача суперечить вимогам чинного законодавства, а відтак на підставі статті 203 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) є недійсним, а в силу пункту 2.1.5. Договору від 04.03.2019 Відповідач -1 не мав права передавати права на експлуатацію майданчика Відповідачу-2, що і стало підставою для звернення до суду з позовом.

Із поданої Позивачем відповіді на відзив вбачається, що Відповідачем-1 не спростовано посилання на положення пункту 7.3. Договору від 04.03.2019, в тому числі відсутність повідомлення при припинення дії договору, а обраний спосіб захисту є ефективним, оскільки забезпечить право Позивача експлуатувати паркувальний майданчик.

Крім того, Позивач послався на положення пункту 7.2. Договору від 04.03.2019 та наявність у нього переважного права на укладення нового договору.

Також Позивач просить суд стягнути з Відповідачів понесені витрати на професійну правничу допомогу.

2. Стислий виклад позиції Відповідача-1

Із поданого Відповідачем-1 відзиву на позовну заяву вбачається, що останній заперечує щодо задоволення позовних вимог та зазначає, що Договір від 04.03.2019 у відповідності до пункту 7.1. припинив свою дію 31.12.2021 у зв`язку і з чим між Відповідачами укладено Договір від 12.07.2022.

Крім того, Позивачем в позовній заяві жодним чином не обґрунтовано, яким чином оспорюваний договір суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, а відтак звернення Позивача до суду з даним позовом є безпідставним.

Додатково, Відповідач звертає увагу суду на обрання Позивачем неефективного способу захисту, оскільки у випадку задоволення позову відновлення порушеного права Позивача (про що він зазначає в позові) не відбудеться, знову ж таки з огляду на те, що Договір від 04.03.2019 припинив свою дію 31.12.2021.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.09.2022 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Ващенко Інни Василівни залишено без руху, Позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду доказів направлення копії позовної заяви від 05.09.2022 з додатками на офіційну адресу місцезнаходження Відповідача-1.

19.09.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшла заява Позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 10.10.2022.

У зв`язку з масованими ракетними обстрілами міста Києва та оголошенням повітряної тривоги по всій території України підготовче засідання 10.10.2022 не відбулося.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.10.2022 підготовче засідання призначено на 31.10.2022

19.10.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.10.2022 підготовче засідання відкладено на 14.11.2022.

10.11.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2022 підготовче засідання відкладено на 28.11.2022.

У підготовчому засіданні 28.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.12.2022.

06.12.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшло клопотання Відповідача про долучення до матеріалів справи Договору від 12.07.2022.

12.12.2022 через загальний відділ діловодства до господарського суду міста Києва надійшли додаткові докази Позивача по справі, а також додаткові докази понесення судових витрат.

У судовому засіданні 12.12.2022 судом оголошено перерву до 23.01.2023.

У судовому засіданні 23.01.2023 судом оголошено перерву до 30.01.2023.

У судовому засіданні 30.01.2023 представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник Відповідача-1 заперечував щодо задоволення позову та просив суд відмовити.

Представник Відповідача-2 у даному засіданні просив суд відкласти судове засідання для подачі письмових пояснень по справі.

Водночас, враховуючи стадію розгляду справи - ухвалення рішення, неодноразову неявку представника Відповідача-2 у засідання не зважаючи на те, що сторона належним чином повідомлялася про місце, дату та час проведення засідань, суд відмовив у відкладенні засідання на іншу дату.

Таким чином, заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, у судовому засіданні 30.01.2023 відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

04.03.2019 між КП «Київтранспарксервіс» та ФОП Бойко Володимиром Анатолійовичем укладено договір ДНП - 2019-03/17 від 04.03.2019 (далі за текстом - Договір від 04.03.2019) про надання в експлуатацію майданчика для паркування, відповідно до умов якого КП «Київтранспарксервіс» передає за плату ФОП Бойко Володимиру Анатолійовичу в експлуатацію 137 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 спеціальних місць для безкоштовного паркування за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська (між буд. № 9 та № 15), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів (пункт 1.1. Договору від 04.03.2019).

Відповідно до пункту 7.1. Договору від 04.03.2019 останній вважається укладеним та набирає чинності з дня підписання і діє до 31.12.2021 року.

За умови належного виконання умов даного Договору, ФОП Бойко Володимир Анатолійович має переважне право на укладання нового Договору про надання права на експлуатацію визначеного даним договором майданчика для паркування (пункт 7.2. Договору від 04.03.2019).

Пунктом 7.3. Договору від 04.03.2019 визначено, що якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна зі Сторін не попередить письмово іншу Сторону про свій намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на 1 календарний рік.

В подальшому 30.05.2019 між КП «Київтранспарксервіс», ФОП Бойко Володимиром Анатолійовичем та ФОП Ващенко Інною Василівною укладено угоду № 9 про зміну сторони Договору від 04.03.2019, в якій сторонами погоджено змінити сторону за вказаним договором, а саме з ФОП Бойко Володимир Анатолійович на ФОП Ващенко Інну Василівну та передати останній усі права та обов`язки за Договором від 04.03.2019.

Дана угода набуває чинності з моменту її підписання та скріплення печатками Сторін і діє до закінчення терміну дії Договору від 04.03.2019 відповідно до його умов (пункт 5 угоди № 9 від 30.05.2019).

Згідно Акту приймання-передачі паркувального майданчика від 30.05.2019 Відповідачем-1 передано Позивачу та відповідно прийнято останньою в експлуатацію паркувальний майданчик на 152 машиномісць за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська (між буд. № 9 та № 15), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Як вбачається з доводів Позивача, у зв`язку із відсутністю від Відповідача-1 повідомлень про припинення дії Договору від 04.03.2019 згідно пункту 7.3. Позивач продовжив експлуатацію паркувальними місцями в силу того, що Договір від 04.03.2019 автоматично продовжено на 1 календарний рік, тобто до 31.12.2022.

Так, на підтвердження факту користування паркувальними місцями за Договором від 04.03.2019 у 2022 році та виконання умов зазначеного договору, Позивачем в тому числі надано докази оплати такого користування, а саме наступні платіжні доручення: № 154 від 10.08.2022 на суму 27 605, 50 грн, № 150 від 06.07.2022 на суму 27 605, 50 грн, № 148 від 16.06.2022 на суму 26 715 грн, № 143 від 11.05.2022 на суму 27 605, 50 грн, № 142 від 11.05.2022 на суму 26 715 грн, № 141 від 11.05.2022 на суму 27 605, 50 грн, № 131 від 09.02.2022 на суму 24 934 грн, № 129 від 17.01.2022 на суму 27 605, 50 грн.

Судом встановлено, що Відповідачем не заперечується факт користування у 2022 році Позивачем спірними паркувальними місцями та здійснення Позивачем вказаних вище оплат на виконання умов Договором від 04.03.2019.

Водночас, як вбачається з доводів Позивача, в кінці липня 2022 Позивачу стало відомо, що 12.07.2022 між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір № ДНП-2022/07/19 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування (далі за текстом - Договір від 12.07.2022), відповідно до пункту 1.1. якого КП «Київтранспарксервіс» передано за плату ТОВ «Скай - Транс» за плату для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська (між буд. № 9 та № 15), що включає 137 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Судом встановлено, що згідно пункту 7.2. Договору від 12.07.2022 строк дії останнього становить 1096 календарних днів від дати підписання акту приймання передачі КП «Київтранспарксервіс» в експлуатацію ТОВ «Скай - Транс» майданчика для паркування.

Пунктом 3.2. Договору від 12.07.2022 останній вважається розірваним 01.01.2023.

Відтак, Позивач звертає увагу суду на те, що Відповідачем-1 передано на підставі Договору від 12.07.2022 той самий майданчик для паркування, що визначено предметом Договору від 04.03.2019, та який перебуває у законному користуванні у Позивача та за який Позивачем сплачуються кошти за користування.

З метою з`ясування обставин укладення між Відповідачем-1 та Відповідачем -2 договору щодо аналогічного предмета за Договором від 04.03.2019, Позивач звертався до Відповідача-1 з листом від 29.07.2022 та від 05.09.2022.

З доданого до відзиву листа Відповідача-1 від 26.09.2022 № 053/05-2323 вбачається, що останнім підтверджено факт укладення Договору від 12.07.2022 з Відповідачем-2.

Відтак, враховуючи відсутність повідомлень від Відповідача-1 щодо припинення дії Договору від 04.03.2019, Позивач стверджує, що останній є дійсним до 31.12.2022, а відтак укладення Договору від 12.07.2022 з Відповідачем-2 є незаконним та порушує права та інтереси Позивача в частині користування та експлуатації майданчика для паркування у кількості 137 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 15 спеціальних місць для безкоштовного паркування за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська (між буд. № 9 та № 15), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а відтак такий договір підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення на підставі статті 203, частини 1, 3 статті 215 та статті 236 Цивільного кодексу України.

При цьому Позивач звертає увагу суду на те, що відповідно до пункту 2.1.5. Договору від 04.03.2019 під час дії останнього Відповідач-1 не має права передавати право на експлуатацію майданчика для паркування третім особам, а укладання Договору від 12.07.2022 порушує права та інтереси Позивача, оскільки Відповідач-2 також має наміри експлуатувати спірний паркувальний майданчик.

Із наданих Відповідачем пояснень вбачається, що ним не заперечується факт укладення з Позивачем Договору від 04.03.2019 та з Відповідачем-2 Договору від 12.07.2022.

При цьому Відповідач у поданому відзиві стверджує, що Договір від 04.03.2019 припинив свою дію 31.12.2021, у зв`язку з чим між Відповідачами укладено Договір від 12.07.2022 в межах наданих Відповідачу-1 повноважень.

Також Відповідач вказує, що Позивачем не обґрунтовано яким чином оспорюваний договір суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, як це визначено частинами 1, 3 статті 203, а відтак звернення Позивача до суду з даним позовом є безпідставним.

Крім того, Відповідач звертає увагу суду на обрання Позивачем неефективного способу захисту оскільки визнання недійсним Договору від 12.07.2022 ніяким чином не відновить порушеного (на думку Позивача) права, оскільки знову ж таки Договір від 04.03.2019 припинив свою дію 31.12.2021.

Враховуючи викладені у відзиві заперечення Відповідача, Позивачем у поданій відповіді на відзив додатково зазначено, що Відповідач-1, передавши право на експлуатацію паркувального майданчика Відповідачу-2 порушив пункт 2.1.5 Договору від 04.03.2019 , що водночас є порушенням статті 525, 526, 627 ЦК України.

Крім того, Позивач звертає увагу суду на визначене пунктом 7.2. Договору від 04.03.2019 переважне право на укладання нового договору про надання права на експлуатацію визначеного даним договором майданчика для паркування, оскільки навіть якби такий договір припинився, як вважає Відповідач-1, Позивач мав би переважне право перед іншими на укладання нового договору.

З поміж викладеного вище, судом встановлено, що в ході розгляду даної справи, Позивачем долучено до матеріалів справи лист Відповідача-1 від 18.11.2022 № 053/05-2990, в якому зазначено, що між сторонами укладено Договір від 04.03.2019 з терміном дії до 31.12.2022, який Відповідач-1 не має наміру в подальшому продовжувати та відповідно до пункту 7.3. Договору попереджає про припинення дії останнього 31.12.2022 та необхідності звільнення майданчика для паркування.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі за текстом - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини 1 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Положення частини 1 статті 180 ГК України кореспондуються зі статтею 628 ЦК України.

Як встановлено судом вище, строк дії Договору від 04.03.2019 згідно пункту 7.1. встановлено до 31.12.2021.

Водночас, суд погоджується з доводами Позивача, що на підставі пункту 7.3. Договору від 04.03.2019 строк дії такого договору продовжено до 31.12.2022, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення сторін, в тому числі Відповідача-1 до Позивача з повідомленням про припинення дії договору як це закріплено вказаним пунктом.

При цьому, факт продовження строку дії Договору від 04.03.2019 до 31.12.2022 визнається Відповідачем-1 у листі від 18.11.2022 № 053/05-2990, який долучено Позивачем до матеріалів справи разом із заявою від 12.12.2022.

Зазначене не заперечується та не спростовується Відповідачем-1, а відтак аргументи останнього, що Договір від 12.07.2022 укладено належним чином оскільки Договір від 04.02.2019 припинив свою дію 31.12.2021 є необґрунтованими та такими, що не приймаються судом до розгляду.

Проаналізувавши зміст Договору від 04.03.2019, суд зазначає, що останній фактично за своєю суттю є договором найму.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 2 статті 769 ЦК України при укладенні договору найму наймодавець зобов`язаний повідомити наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм. Якщо наймодавець не повідомив наймача про всі права третіх осіб на річ, що передається у найм, наймач має право вимагати зменшення розміру плати за найм речі або розірвання договору та відшкодування збитків.

При цьому, як визначено пунктом 2.15. Договору від 04.03.2019 сторонами погоджено, що Відповідач-1 не має права передавати право на експлуатацію майданчика на паркування третім особам.

Відтак, укладання Договору від 12.07.2022 стосовно того ж самого предмета, що і в Договорі від 04.03.2019, строк дії якого станом на дату укладання оспорюваного договору не припинився, порушує права Позивача на користування (експлуатацію) майданчик для паркування за адресою: м. Київ, Оболонський район, вул. Бережанська (між буд. № 9 та № 15), в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва у відповідності до умов Договору від 04.03.2019 з метою належного здійснення господарської діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд вказує, що договору як юридичному факту властиві такі ознаки: в договорі виявляється воля не однієї особи, а двох чи кількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному; договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків: встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Основною особливістю цивільних правовідносин є те, що вони засновані на рівності, автономії волі, майновій і організаційній відокремленості її суб`єктів. У зв`язку з цим однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (стаття 3 ЦК України), суть якої розкрита у статті 627 ЦК України і полягає у тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства (частина 1 статті 203 ЦК України).

Недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог в силу приписів статті 215 ЦК України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Частиною 1 статті 236 ГПК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відтак, укладаючи Договір від 12.07.2022, Відповідач-1 в порушення принципів ділового обороту та розумності порушив зазначені вище норми цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання Договору від 04.03.2019, в тому числі і умови останнього, які є обов`язковими для виконання сторонами, що в своєму результаті призвело до порушення прав та інтересів Позивача на користування виділеним йому паркувальним майданчиком задля здійснення господарської діяльності та фактично стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

З огляду на зазначене, враховуючи доводи та аргументи сторін, суд дійшов висновку, що Договір від 12.07.2022 підлягає визнанню його недійсним на підставі частини 1 статті 215 ЦК України, оскільки укладений з порушенням вказаних вище норм цивільного законодавства.

Що стосується доводів Відповідача-1 в частині обрання Позивачем неефективного та неналежного способу захисту, порушеного права, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

При розгляді позову про визнання недійсним правочину судом має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20.

Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що суд, який розглядає справу має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Захист цивільних прав - це передбачені способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у відповідних статтях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (п. 14).

Отже, оцінюючи належність обраного Позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Але це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Наявність повноти судового захисту залежить від дій суду, який відповідно до частини 1 статті 2 ГПК України повинен справедливо, неупереджено та своєчасно вирішити спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, ураховуючи частину третю цієї ж статті.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсним правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину.

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

При цьому наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

При цьому у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20 об`єднана палата Касаційного господарського суду дійшла висновку, що позовна вимога про визнання недійсним виконаного договору без вирішення судом питання про застосування правових наслідків такої недійсності може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді, адже заявлення такої вимоги є також належним способом захисту, який передбачений законом. Водночас суд має визначитися із ефективністю такого способу (з`ясувати можливість проведення двосторонньої реституції, її вплив на відновлення прав держави). Разом із тим, вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги.

Водночас вирішуючи питання про можливість задоволення такого позову, суд, з урахуванням конкретних обставин справи має визначитися із ефективністю обраного позивачем способу захисту - визначити наслідки визнання договору недійсним для держави, в інтересах якої прокурором подано позов, з`ясувати, яким чином будуть відновлені права держави як позивача, зокрема можливість проведення двосторонньої реституції, можливість проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, необхідність відшкодувати іншій стороні правочину вартість товару (робіт, послуг) чи збитки.

Вказана правова позиція викладене у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20.

З огляду на викладене вище, враховуючи заперечення Відповідача-1, суд дійшов висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту є таким, що передбачений чинним законодавством, є універсальним у подібній категорії справ та на переконання суду є належним та ефективним, оскільки визнання недійсним Договору від 12.07.2022 з моменту його укладання із зазначених вище підстав фактично унеможливить створювати юридичні наслідки на підставі недійсного правочину, забезпечить Позивача переважним правом на першочергове укладення договору на новий строк (як це передбачено пунктом 7.2. Договору від 04.03.2019) та можливість відшкодування збитків (у разі їх понесення) в майбутньому в результаті реалізації Відповідачем-2 прав щодо користування паркувальним майданчиком на підставі Договору від 12.07.2022, який водночас перебував у користуванні у Позивача за Договором від 04.03.2019 задля здійснення ним господарської діяльності.

При цьому суд вказує, що з`ясування обставин понесення Позивачем збитків та встановлення факту походження останніх не входить до предмету доказування, а відтак наразі оцінюються судом як потенційні.

Зазначеним вище заперечення Відповідача щодо обрання Позивачем неналежного способу захисту є спростованими.

Частинами 1-2 статті 74 ГПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин 1-3 статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Підсумовуючи викладене вище, за сукупністю досліджених судом доказів, заслухавши пояснення та доводи представників сторін, суд дійшов висновку, що укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 договір від 12.07.2022 № ДНП-2022-07/19 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування є таким, що укладений всупереч вимог ЦК України, а відтак підлягає визнанню недійсним з моменту укладення у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до частини 9 статті 129 ГПК України, покладаються на Відповідача-1.

Kеруючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, 123, 129, статтями 236-238, статтями 240 та 241 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця Ващенко Інни Василівни - задовольнити.

2. Визнати недійсним з моменту укладення договір від 12.07.2022 № ДНП-2022-07/19 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладений між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 35210739) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Скай-транс» (вул. Закревського, буд. 21, м. Київ, 02217; ідентифікаційний код 42672969).

3. Стягнути з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01030; ідентифікаційний код 35210739) на користь Фізичної особи - підприємця Ващенко Інни Василівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення підписано: 01.02.2023

Суддя Антон ПУКАС