ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" лютого 2023 р. Справа№ 910/7691/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників:

позивача - Єгоров С.О.;

відповідача - Солошенко С.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022

у справі №910/7691/22 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" про стягнення 997347,11 грн, з яких: 524374,44 грн - основний борг, 127860,68 грн - пеня, 157312,33 грн - штраф, 96124,55 грн - інфляційні втрати та 91675,11 грн 25% річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.10.2022).

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за генеральним договором надання транспортно-експедиційних послуг від 26.11.2021 №11.21-236РН/ТЕО в частині оплати наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2022 відкрито провадження у справі №910/7691/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 (повне рішення складено 09.12.2022) у справі №910/7691/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" задоволено повністю.

При розгляді даного спору місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність матеріалами справи факту виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" зобов`язань за договором транспортно-експедиційних послуг від 26.11.2021 №11.21-236РН/ТЕО у сумі 524374,44 грн, а відтак і обов`язку відповідача щодо їх оплати. Перевіривши надані позивачем розрахунки сум пені, штрафу, 25 % річних та інфляційних втрат, суд встановив їх правильність та арифметичну вірність, у зв`язку з чим задовольнив вимоги про стягнення з відповідача 127860,68 грн пені, 157312,33 грн штрафу, 96124,55 грн інфляційних втрат та 91675,11 грн 25 % річних.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 131109,08 грн суми заборгованості, 127860,68 грн пені, 157312,33 грн штрафу, 96124,55 грн інфляційних втрат та 91675,11 грн 25% річних.

Крім того відповідач просить суд долучити до матеріалів справи додатковий доказ, а саме постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 у справі №910/5041/22.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте за неповного з`ясування обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням приписів процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначає про недоведеність позивачем належними доказами здійснення перевезення товару у лютому 2022 року на суму 131109,08 грн, оскільки позивачем не було надано доказів, які б підтверджували факт надання послуги експедитора при перевезенні (накладні, коносаменти тощо) та не підтверджено витрати понесені ним під час виконання договору транспортного експедирування. При цьому скаржник стверджує, що факт нездійснення поставки товару за додатковою угодою №3 до договору поставки, а отже і ненадання позивачем послуг транспортного експедирування у лютому 2022 року, підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 у справі №910/5041/22. Разом з цим відповідач вказує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували направлення клієнтом експедитору заявки на перевезення, а також не направлялися відповідачу ні рахунки на оплату, ні звіт експедитора щодо витрат на оплату послуг (робіт) третіх осіб, отже відсутні підстави для здійснення такої оплати.

Відповідач вказує, що первинним документом, який фіксує факт надання транспортно-експедиційних послуг є саме транспортні документи, які відсутні у матеріалах справи, а не акти наданих послуг, що підтверджується висновком наведеним у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №440/3783/18.

Також скаржник відмітив, що помилково зазначив у відзиві на позовну заяву про часткове визнання позову у розмірі 524374,44 грн помилившись у зазначенні суми заборгованості, яка визнається відповідачем лише у розмірі 393265,36 грн за послуги надані позивачем у грудні.

Насамкінець Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" вказує на неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, просить суд зменшити їх розмір та відмовити у їх стягненні. В обґрунтування необхідності зменшення розміру санкцій відповідач вказує, що позивачем не зазначено про понесення ним збитків та їх розмір, а наслідки невиконання відповідачем зобов`язання є більш вигідними для позивача, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" у справі №910/7691/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7691/22, справу призначено до розгляду на 07.02.2023, надано позивачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

06.02.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" подало до суду відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити у задоволенні апеляційніої скарги.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідач посилаючись на невиконання додаткової угоди №3 за договором поставки №11.21-236РН від 26.11.2021 залишив поза увагою суду додаткову угоду №2 до договору поставки, якою було передбачено поставку товару у термін до 28.02.2022, який поставлений належним чином.

Позивач стверджує про належне надання відповідачу транспортно-експедиційних послуг за договором, зокрема, у грудні 2021 року та лютому 2022 року, про що свідчать акти надання послуг які надавались відповідачу разом із звітами експедитора та підписані відповідачем без будь-яких зауважень. А відтак, у випадку ненадання позивачем разом з актами звіту експедитора, відповідач мав право відмовитися від підписання актів та направити позивачу мотивовану відмову їх непідписання. Також позивач відмічає, що договір не містить конкретного способу надання зазначених документів.

На переконання позивача, визнання відповідачем основної заборгованості за позовом, відмова від визнання позову та подальше часткове визнання позовних вимог, свідчать про суперечливу поведінку відповідача. Тоді як подані позивачем докази є більш вірогідними ніж докази подані відповідачем.

Також позивач зазначає, що присуджений до стягнення розмір штрафних санкцій є справедливим та розумним, враховує ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобовязання, причини неналежного виконання зобов`язань та майновий стан.

Крім того позивач просив суд долучити до матеріалів справи доказ, а саме: додаткову угоду №2 за договором поставки №11.21-236РН від 26.11.2021, якою передбачено поставку товару в термін до 28.02.2022. Обгрунтованість залучення даного доказу обумовлена необхідністю заперечень проти доводів викладених відповідачем в його апеляяціній скарзі.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про долучення в якості доказу постанови апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову у його задоволенні, оскільки рішення суду не є доказом, тоді як суд при розгляді справи може досліджувати та приймати до уваги обставини втановлені у інших судових справах.

Також колегія суддів відмовила і у задоволенні клопотання позивача про залучення доказів, зважаючи на таке.

Статтею 80 ГПК України чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи. Так, за частиною 2 вказаної статті позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (частини 4, 5 вказаної статті). Оскільки дана справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, то питання, які стосуються подання доказів, у тому числі щодо проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, вирішується судом першої інстанції на стадії підготовчого засідання (ст. 182 ГПК України).

У розумінні наведених положень докази, які підтверджують заявлені вимоги (у тому числі клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням), мають бути подані позивачем одночасно з позовною заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

У свою чергу, ст. 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим позивачем не доведено неможливості подання додаткової угоди №2 до договору поставки разом з поданням позовної заяви або заяви про збільшення позовних вимог, а судом не встановлено винятковості випадку, що унеможливлює прийняття вказаного доказу в суді апеляційної інстанції.

Представники сторін надали пояснення по суті спору. Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду в оскаржуваній частині скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши думку представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 26.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" (клієнт) укладено генеральний договір надання транспортно-експедиційних послуг №11.21-236РН/ТЕО, за умовами п. 1.1 якого експедитор зобов`язався за винагороду і за рахунок клієнта надавати останньому транспортно-експедиційні послуги щодо організації перевезень залізничним транспортом небезпечних вантажів відповідача у міжнародному та у внутрішньому сполученні, а також повернення порожніх, в тому числі, приватних або орендованих залізничних вагонів-цистерн, в обсягах, за напрямками та за маршрутами згідно заявок відповідача. Для цілей цього договору вантажем клієнта вважаються виключно нафтопродукти та скраплений вуглеводневий газ, які придбані клієнтом у позивача відповідно до договору поставки №11.21-236РН від 26.11.2021. Для цілей цього договору заявкою клієнта вважаються виключно заявки на відвантаження (заявки на оформлення залізничного плану, транспортні інструкції), надані клієнтом та погоджені Товариством з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" як постачальником в межах договору поставки.

Відповідно до п. 2.1 договору експедитор зобов`язаний, зокрема: здійснювати транспортно-експедиторське обслуговування клієнта шляхом надання послуг, вказаних в п. 1.2 цього договору або інших послуг, додатково узгоджених сторонами в додатках до цього договору, за напрямами і в терміни згідно заявок клієнта та умов договору поставки; надавати не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, наступного за місяцем надання послуг, акт звірки взаєморозрахунків, акт прийому-передачі наданих послуг та звіт експедитора щодо витрат на оплату послуг (робіт) третіх осіб, відшкодування витрат, штрафів, неустойок та інших платежів, понесених експедитором в інтересах клієнта.

Підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 договору встановлено обов`язки клієнта своєчасно та в повному обсязі сплачувати плату за послуги експедитора та компенсацію витрат на оплату послуг (робіт) третіх осіб, залучених експедитором для виконання цього договору, а також відшкодування витрат, штрафів, неустойок та інших платежів, понесених експедитором в інтересах клієнта, якщо такі платежі здійснювалися в інтересах клієнта або внаслідок винних дій (бездіяльності) клієнта.

За умовами п. 3.1.4 договору клієнт зобов`язався підписувати акти приймання наданих послуг протягом 2 (двох) робочих днів з моменту їх отримання або направляти експедитору мотивовану відмову від підписання такого акту з наданням відповідних документів (за їх наявності). У разі неотримання експедитором мотивованої відмови протягом вищевказаного терміну, акт приймання наданих послуг вважається погодженим, а послуги прийнятими без претензій.

Пунктом 4.1 договору сторонами унормовано, що вартість послуг (винагорода, плата) експедитора, визначається сторонами в розмірі 3% від загальної суми (без ПДВ) фактичних витрат експедитора, понесених ним для організації перевезень залізничним транспортом небезпечних вантажів клієнта протягом календарного місяця, крім того ПДВ - 20%.

Клієнт здійснює оплату послуг експедитора та компенсує фактичні витрати експедитора на оплату послуг (робіт) третіх осіб, залучених експедитором для виконання цього договору, протягом 10 (десяти) календарних днів місяця, наступного за місяцем надання послуг, на підставі рахунку на оплату, акту прийому-передачі наданих послуг та звіту експедитора (п. 4.3 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2022. Договір вважається продовженим на кожний наступний термін на тих же умовах у випадку, якщо за 30 календарних днів до закінчення поточного терміну дії договору жодна із сторін не повідомить іншу про намір його розірвати (п. п. 9.1, 9.3 договору).

За твердженнями позивача, у грудні 2021 року та у лютому 2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" надано відповідачу транспортно-експедиційні послуги на суму 524373,44 грн (у грудні 2021 року на суму 393265,36 грн та у лютому 2022 року на суму 131109,08 грн), в підтвердження чого останнім надано до матеріалів справи:

- рахунки на оплату №214 від 31.12.2021 на суму 381918,81 грн, №215 від 31.12.2021 на суму 11346,55 грн, №77 від 28.02.2022 на суму 99324,31 грн, №78 від 28.02.2022 на суму 4397,30 грн;

- підписані між сторонами акти надання послуг №8 від 31.12.2021 на суму 381918,81 грн, №7 від 31.12.2021 на суму 11346,55 грн, №15 від 28.02.2022 на суму 99324,31 грн, №16 від 28.02.2022 на суму 4397,30 грн;

- акт звірки взаємних розрахунків за період 01.11.2021 - 31.03.2022;

- податкові накладні від 31.12.2021 №№125, 126, 127 та від 28.02.2022 №№132, 133, 134 щодо наданих за договором послуг.

Проте, позивач зазначає, що відповідач своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг в погоджені сторонами строки не виконав, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги в частині основної суми заборгованості за договором (у розмірі 524374,44 грн), проте заперечував проти вимог в частині стягнення неустойки та просив суд зменшити розмір відповідальності наступним чином:

- не застосовувати розмір штрафу передбаченого п. 5.6 договору в розмірі 30% від суми заборгованості;

- зменшити розмір відповідальності згідно ст. 625 ЦК України (п. 5.7 договору), визначивши замість « 25% річних» - «подвійній обліковій ставці НБУ»;

- пені згідно п. 5.5 договору в десять раз;

- інфляційні втрати згідно п. 5.7 договору в десять раз.

В подальшому, враховуючи збільшення позовних вимог, відповідач змінив свою позицію та відмовився від визнання позову в сумі 524374,44 грн.

В апеляційній скарзі відповідач повідомив, що визнає позовні вимоги в частині надання послуг експедирування в грудні 2021 року на суму 393265,36 грн, проте заперечує наявність заборгованості за послуги експедирування у лютому 2022 року на суму 131109,08 грн, вказуючи на ненадання позивачем послуг з організації перевезення товару, визначеного додатковою угодою №3 до договору поставки.

Отже, причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором надання транспортно-експедиційних послуг №11.21- 236РН/ТЕО та штрафних санкцій у зв`язку з несвоєчасною оплатою наданих послуг.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна", з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ст. ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За визначенням наведеним у ст. 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» транспортно-експедиторською діяльністю є підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів, а транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (ч. 1 ст. 929 ЦК України та ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»).

Частиною другою статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» унормовано, що клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Як свідчать матеріали справи, спірний договір відповідає вимогам законодавства. Договір підписаний директорами підприємств і скріплений печатками сторін як юридичних осіб. Схвалення укладеного правочину відповідачем та отримання послуг за спірним договором підтверджується і подальшими діями сторони, про що свідчать підписані без зауважень акти надання послуг, що відповідає умовам п. 3.1.4 договору та визнання (часткове визнання) основної заборгованості.

Заперечуючи проти факту надання позивачем обумовлених договором послуг в період перевезення товару у лютому 2022 року на суму 131109,08 грн апелянт посилається на відсутність в матеріалах справи транспортних документів та звіту експедитора. Також відповідач вказує на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували направлення клієнтом експедитору заявки на перевезення, а також не направлялися ні рахунки на оплату, ні звіт експедитора щодо витрат на оплату послуг (робіт) третіх осіб.

Як зазначалося вище, п. 2.1.5 договору позивач зобов`язався надавати не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, наступного за місяцем надання послуг, акт звірки взаєморозрахунків, акт прийому-передачі наданих послуг та звіт експедитора щодо витрат на оплату послуг (робіт) третіх осіб, відшкодування витрат, штрафів, неустойок та інших платежів, понесених позивачем в інтересах відповідача.

Відповідач, у свою чергу, зобов`язався підписувати акти приймання наданих послуг протягом 2 (двох) робочих днів з моменту їх отримання або направляти позивачу мотивовану відмову від підписання такого акту з наданням відповідних документів (п. 3.1.4 договору)

Відтак, з умов договору слідує, що у випадку неналежного виконання позивачем вимог п. 2.1.5 договору, яке полягало б у ненаданні відповідачу разом з актом прийому- передачі наданих послуг акту звірки взаєморозрахунків та звіту експедитора, останній повинен був направити позивачу мотивовану відмову від підписання такого акту із наданням відповідних документів.

Поряд з цим п. 4.10 договору передбачено, що у разі відмови відповідача підписувати акт звірки взаєморозрахунків та/або акту прийому-передачі наданих послуг, без надання на адресу позивача письмової мотивованої відмови від підписання таких актів, експедитор робить остаточний розрахунок вартості наданих послуг самостійно, за наявними у нього даними. В цьому випадку об`єм наданих послуг та сума їх вартості, розрахована позивачем, є остаточними, а акт звірки взаєморозрахунків та акт прийому- передачі наданих послуг є узгодженими і відповідач не має права пред`являти будь-які претензії позивачу.

Проте, в матеріалах справи містяться підписані відповідачем примірники актів надання послуг №№15, 16 від 28.02.2022 без жодних зауважень, що свідчить про прийняття зазначених послуг відповідачем та про відсутність будь-яких зауважень щодо повноти та своєчасності отримання ним документів підтверджуючих надання таких послуг.

Також колегія суддів зауважує, що умовами спірного договору сторонами не визначено конкретного способу надання вказаних вище документів. Усталена ділова практика в Україні передбачає різні способи обміну документами між підприємствами як-то прості поштові відправлення, відправлення документів кур`єрськими службами, передача документів наручно тощо.

Тому, в даному випадку, саме причинно-наслідковий зв`язок між обов`язком позивача надати зазначені документи, та підписанням відповідачем актів наданих послуг без жодних зауважень є тією обставиною, що свідчить про належне виконання позивачем приписів п. 2.1.5 договору надання транспортно-експедиторських послуг.

Також слід відзначити, що акти наданих послуг в контексті договору, в силу п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами, які містять відомості про господарські операції за період, зокрема, лютого 2022 року. За актами надання послуг, зокрема, і у лютому 2022 року позивачем складено та зареєстровано податкові накладні від 28.02.2022 №132, 133, 134. Також 31.03.2022 сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків за спірним договором за період з 01.11.2021-31.03.2022 згідно якого відповідач визнав заборгованість у розмірі 524374,44 грн.

З приводу доводів апелянта щодо відсутності доказів направлення оформленої заявки на перевезення, як то передбачено п. 1.1 договору, та відсутність транспортних документів, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1.1. договору передбачено, що заявкою клієнта вважаються виключно заявки на відвантаження надані клієнтом та погоджені позивачем як постачальником в межах договору поставки.

В матеріалах справи дійсно відсутні заявки відповідача на перевезення вантажів та транспортні документи, проте як вже було зазначено вище факт надання позивачем послуг перевезення підвереджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме підписаними сторонами договору актами надання послуг, податковими накладними, актом звірки взаємних розрахунків та фактичним прийняттям відповідачем послуг, оскільки будь-які заперечення відповідача щодо якості наданих послуг в матеріалах справи відсутні.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №440/3783/18 відхиляються колегією суддів, оскільки висновки викладені у зазначеній постанові не є релевантними для даної справи №910/7691/22, з огляду на різний суб`єктний склад, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання, та неподібність спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях, зокрема, щодо ненадання транспортних документів за договором поставки та експедиторських послуг.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що встановлені у справі обставини приводять до переконливого висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Доктрина venire contra factum proprium базується на принципі добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно з ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідач неодноразово змінював свою позицію у спорі на протилежну, що може свідчити про зловживання правом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги в частині основної суми заборгованості за договором (у розмірі 524374,44 грн) та не заперечував стосовно повноти наданих послуг, однак в подальшому, відмовився від визнання позову в сумі 524374,44 грн. В апеляційній скарзі відповідач знову визнає позовні вимоги, але в частині надання послуг експедирування в грудні 2021 року на суму 393265,36 грн. Отже, враховуючи, що факт надання послуг експедирування за договором у грудні 2021 року та у лютому 2022 року обгрунтовано позивачем одними підставами (підписані між сторонами акти надання послуг, складені податкові накладні та актом звірки взаємних розрахунків), в одному випадку позивач вважає їх належними доказами в підтвердження виконання договору, а в іншому - ні.

Північний апеляційний господарський суд констатує, що обставини справи свідчить, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна", яке постійно змінює свою позицію щодо визнання/невизнання/часткового визнання позовних вимог, в такий спосіб діє недобросовісно та з порушенням меж здійснення цивільних прав, встановлених ст. 13 ЦК України, що не відповідає ані конституційним принципам, ані загальним принципам права, встановленим ст. 3 ЦК України.

Враховуючи обставини даного спору та поведінку відповідача, який займає взаємовиключні позиції з метою невиконання зобов`язань за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.

При цьому в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення колегія суддів звертається до категорії стандарту доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Дослідивши всі матеріали справи в їх сукупності суд апеляційної інстанції вважає, що надані позивачем докази, в підтвердження позовних вимог, є більш вірогідними ніж доводи надані відповідачем в їх спростування.

Отже, твердження скаржника з приводу ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження факту надання послуг за договором у спірний період спростовуються встановленими вище обставинами справи.

При цьому, з урахуванням встановлених у даній справі обставин, посилання скаржника, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за актами №№15, 16 від 28.02.2022, на постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 у справі №910/5041/22 не вказує на відсутність обов`язку відповідача з оплати наданих позивачем послуг, оскільки під час розгляду вказаної справи судом встановлено часткове виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Маддокс Україна" своїх зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" щодо поставки товару, в тому числі і у лютому 2022 року (01.02.2022), що свідчить про здійснення поставки товару, а відповідно і надання послуг з експедирування у лютому 2022 року. Разом з тим умовами договору надання транспортно-експедиційних послуг сторони передбачили можливість надання актів прийому-передачі наданих послуг не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, наступного за місяцем надання послуг (п. 2.1.5).

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 127860,68 грн пені, 157312,33 грн штрафу, 96124,55 грн інфляційних втрат та 91675,11 грн 25 % річних.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 5.7 договору в разі допущення прострочення виконання грошового зобов`язання, винна сторона сплачує іншій стороні суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 25% (двадцять п`ять відсотків) річних від простроченої суми, в порядку ст. 625 ЦК України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат та 25% річних у період з 11.01.2022 по 10.03.2022 на суму 393265,36 грн та у період з 11.03.2022 по 07.10.2022 на суму 524374,44 грн.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки сум 25 % річних та інфляційних втрат в межах заявленого періоду, колегія суддів встановила їх арифметичну вірність, а тому обґрунтованими до стягнення є заявлені позивачем суми 25% річних у розмірі 91675,11 грн та інфляційних втрат у розмірі 96124,55 грн.

Погоджується колегія суддів і з позицією місцевого господарського суду щодо обгрунтованості вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу, з огляду на таке.

Пунктом 5.5 договору передбачено, що в разі несвоєчасного здійснення клієнтом платежів, останній виплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неоплаченої суми прострочення платежу за кожен день прострочення від суми такої заборгованості, за весь час порушення виконання зобов`язання до моменту повної оплати. При цьому обмеження періоду нарахування пені, передбачені ч. 6 ст. 232 ГК України, до взаємин сторін за даним договором не застосовуються. Оплата пені не звільняє покупця від виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором.

У разі порушення термінів клієнтом платежів, зазначених цьому договорі, більше 30 (тридцяти) календарних днів, клієнт додатково оплачує експедитору штраф у розмірі 30% (тридцять відсотків) від суми такої заборгованості. Оплата штрафу не звільняє покупця від виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором (п. 5.6 договору).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статтею 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Оскільки умовами договору (п. 5.5) сторони погодили інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж визначено ст. 232 ГК України, в даному випадку застосуванню підлягають положення договору.

Позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 127860,68 грн за період з 11.01.2022 по 10.03.2022 на суму 393265,36 грн та у період з 11.03.2022 по 07.10.2022 на суму 524374,44 грн та штрафу в розмірі 157312,33 грн.

Здійснивши перерахунок пені та штрафу колегія суддів встановила, що розрахунок є вірним, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача зазначених сум.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Так, можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) передбачена ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Натомість, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач лише посилається на відсутність збитків у позивача та вказує на те, що розмір неустойки є надто завищеним. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів (як-то, скрутне фінансове становище, належне виконання зобов`язань за договором тощо) і не довів винятковості обставин.

Щодо посилань апелянта на те, що позивач не надав доказів спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань, колегія суддів зазначає, що відсутність доказів понесення збитків позивачем внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань, не може бути підставою для зменшення штрафу, оскільки штраф стягується за факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано збитків, чи ні.

Положеннями ст. ст. 42, 44 ГК України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється на основі: комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

За таких обставин, встановивши наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, беручи до уваги ступінь вини боржника, його суперечливу поведінку під час розгляду справи та врахувавши, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто з урахуванням сукупності з`ясованих обставин, зважаючи на відсутність у наведеному випадку тих виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, в т. ч. з урахуванням їх розміру. Також суд не може визнати заявлене клопотання виключним випадком (відсутність документального підтвердження, тощо) для можливості зменшення суми штрафу.

З урахуванням усього вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу наявності підстав для задоволення позову та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" 131109,08 грн основного боргу (оспорювана сума в межах даного апеляційного провадження), 127860,68 грн пені, 157312,33 грн штрафу, 96124,55 грн інфляційних втрат та 91675,11 грн 25% річних.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

За приписами статей 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7691/22 прийнято з повним та усебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/7691/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Люкс Країна".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 08.02.2023.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко