РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2023Справа № 910/10442/22
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі

1. Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та

2. Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна»

про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 69672,73 грн.

Представники учасників справи:

прокурор: Кузьміна К.Г.;

від позивача 1: Івашова Г.Л.;

від позивача 2: Каган О.Г.;

від відповідача: Киченок А.С.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

06.10.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» про визнання недійсними додаткових угод до договору та стягнення 69672,73 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказує на те, що внаслідок укладення Додаткової угоди №2 від 13.09.2021 та Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 вартість за 1 літру бензину А-92 збільшилась на 14,86%, а загальна кількість бензину зменшилась на 1567 літрів. Однак, сторонами договору не було документально підтверджено коливання ціни на бензин А-92, у зв`язку з чим Додаткова угода №2 укладена з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підлягає визнанню недійсною.

Оскільки Додаткову угоду №2 від 13.09.2021 слід визнати недійсною, то Додаткова угода №7 від 10.02.2022 також підлягає визнанню недійсною, так як нею збільшено вартість бензину на 14,86%, що є порушенням ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

За таких обставин позивач просить суд визнати недійсними Додаткову угоду №2 від 13.09.2021 та Додаткову угоду №7 від 10.02.2022 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, а також стягнути з відповідача надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 69672,73 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2022 відкрито провадження у справі №910/10442/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.11.2022, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

У підготовчому засіданні 09.11.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 30.11.2022.

23.11.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача 1 надійшли письмові пояснення, в яких позивач 1 заперечив та не підтримав позов прокурора. Зокрема, позивач 1 зауважив, що при укладенні додаткових угод всі вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» були дотримані, а саме збільшення ціни відбулось до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку та відповідач належним чином обґрунтував коливання цін на ринку.

29.11.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що при укладенні додаткових угод всі вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» були дотримані, а саме збільшення ціни відбулось до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку та відповідач належним чином обґрунтував коливання цін на ринку.

У підготовчому засіданні 30.11.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 21.12.2022.

19.12.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача 2 надійшли письмові пояснення, в яких позивач 2 заперечив проти задоволення позову прокурора.

21.12.2022 прокурором подано письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 21.12.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.01.2023.

У судовому засіданні 25.01.2023 прокурор надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники позивача 1, позивача 2 та відповідача у судовому засіданні 25.01.2023 надали усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечили.

У судовому засіданні 25.01.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.03.2021 між Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глуско-карт Україна», яке змінило своє найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» (постачальник) укладено Договір №112 на закупівлю товарів, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується у 2021 році на підставі заявок (Додаток №2) поставити замовнику товар - нафта і дистиляти за кодом CPV за ДК 021:2015-09130000-9 (бензин А-92, бензин А-95).

Відповідно до п. 1.2 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 найменування (номенклатура, асортимент), кількість, ціна за одиницю зазначені в Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною даного договору.

У Додатку №1 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 (Специфікації) сторони погодили, що ціна за 1 л бензину А-92 (бензовоз ними нормами, налив) становить 22,20 грн без ПДВ, за 1 л бензину А-92 (у бланках-дозволах, талонах) становить 23,95 грн без ПДВ, за 1 л бензину А-95 (у бланках-дозволах, талонах) становить 24,75 грн без ПДВ.

Згідно з п. 3.1 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 ціна договору складає 2321700,0 грн.

У п. 3.3 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 зазначено, що ціна за одиницю продукції встановлюється в національній валюті України - гривні згідно проведених відкритих торгів та не підлягає перегляду в бік збільшення протягом 90 календарних днів з дати укладення договору.

Відповідно до п. 10.1 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2021, а в частині фінансових зобов`язань та поставки товару - до повного їх виконання.

Згідно з п. 11.1 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 умовами договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Зміни та доповнення в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до нього (п. 11.2 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021).

Відповідно до п. 11.7 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 усі зміни та доповнення до даного договору складаються сторонами письмово у формі додатків, які є невід`ємною частиною даного договору і мають юридичну силу у випадку підписання сторонами.

В подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, якими вносились зміни та доповнення до вказаного договору.

Зокрема, 13.09.2021 було укладено Додаткову угоду №2, у п. 1 якої сторонами визначено, що керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п. 11.1 договору сторони домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору.

Вказаною додатковою угодою Специфікацію до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 було викладено у новій редакції, відповідно до якої вартість 1 л бензину А-92 (бензовоз ними нормами, налив) становить 23,20 без ПДВ, вартість бензину А-92 (у бланках-дозволах, талонах) становить 23,95 грн без ПДВ.

Додатковою угодою №5 від 30.12.2021 сторони, керуючись нормами Закону України «Про публічні закупівлі», цивільного та господарського законодавства, прийшли до згоди продовжити строк дії договору для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю,укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку.

10.02.2022 між сторонами укладено Додаткову угоду №7 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, у п. 1 якої сторони зазначили що керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п. 11.1 договору сторони домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору.

Вказаною додатковою угодою Специфікацію до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 було викладено у новій редакції, відповідно до якої вартість 1 л бензину А-92 (бензовоз ними нормами, налив) становить 25,50 без ПДВ.

31.05.2022 між сторонами укладено Додаткову угоду №8 про розірвання Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор вказує на те, що внаслідок укладення Додаткової угоди №2 від 13.09.2021 та Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 вартість за 1 літру бензину А-92 збільшилась на 14,86%, а загальна кількість бензину зменшилась на 1567 літрів. Однак, сторонами договору не було документально підтверджено коливання ціни на бензин А-92, у зв`язку з чим Додаткова угода №2 укладена з порушенням вимог ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та підлягає визнанню недійсною.

Оскільки Додаткову угоду №2 від 13.09.2021 слід визнати недійсною, то Додаткова угода №7 від 10.02.2022 також підлягає визнанню недійсною, так як нею збільшено вартість бензину на 14,86%, що є порушенням ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

За таких обставин позивач просить суд визнати недійсними Додаткову угоду №2 від 13.09.2021 та Додаткову угоду №7 від 10.02.2022 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, а також стягнути з відповідача надмірно сплачені грошові кошти у розмірі 69672,73 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що при укладенні додаткових угод всі вимоги Закону України «Про публічні закупівлі» були дотримані, а саме збільшення ціни відбулось до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку та відповідач належним чином обґрунтував коливання цін на ринку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 5 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 07.12.2018 у справі №924/1256/17).

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (РЖ V. Ргапсе) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Водночас Європейський Суд з прав людини також звертав увагу на категорії справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, п 35) Європейський Суд з прав людини висловив таку думку: «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку, що наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка, проте, є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійсненні процесуальних прав позивача.

У п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (п. 79 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Згідно з п. 80 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Відповідно до п. 81 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідно ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Статтею 5 частиною 1 Бюджетного кодексу України передбачено, що бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів.

Частиною 2 статті 5 Бюджетного кодексу України передбачено, що місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу Україн, бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: ефективності та результативності - при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

Згідно з положеннями ст. 22 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.

Згідно з ст. 26 Бюджетного кодексу України, контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема, досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень ( пункт 3 частини 1 статті 26).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів в особі їх керівників організовують внутрішній контроль і внутрішній аудит та забезпечують їх здійснення у своїх установах і на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери управління таких розпорядників бюджетних коштів.

У даному випадку, укладення спірних додаткових угод до договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері суспільних відносин становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №912/989/18.

Крім того, використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави.

Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності.

Невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.

Крім того, укладенням додаткової угоди № 2 та № 7 до договору порушені матеріальні інтереси територіальної громади, оскільки з урахуванням спірної додаткової угоди комунальним підприємством фактично отримано менший обсяг дизельного палива у порівнянні з первісним договором за значно вищою ціною.

Недотримання в даному випадку законодавства в сфері публічних закупівель сприяло виникненню особливих негативних економічних і соціальних наслідків.

Укладення оспорюваних додаткових угод до договору закупівлі товару всупереч норм Закону України «Про публічні закупівлі» є порушенням законності в бюджетній системі, порушує принципи добросовісної конкуренції при проведенні публічних закупівель.

Таке звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання законності та цільового використання бюджетних коштів.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, а отже існують підстави для представництва даних порушених інтересів держави органами прокуратури.

Згідно з п. 1 Положення про Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) останній є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Відповідно до п 5.49 Положення Департамент погоджує фінансові плани комунальних підприємств, корпорацій, що підпорядковані Департаменту та забезпечує ефективне використання відповідних бюджетних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (п.38) зазначено, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №917/341/19, від 02.02.2021 у справі №922/1795/19, від 07.04.2021 у справі № 917/273/20.

Дарницька окружна прокуратура зверталась до вказаних суб`єктів в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», надаючи їм можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно, однак ними відповідних заходів упродовж розумного строку не вжито.

Так, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави 18.02.2022 №10.52-46-1108 вих 22 та у подальшому повторно 04.07.2022 №10.52-52-46-1907 вих 22 окружною прокуратурою на адресу КМДА та КП «ШЕУ» скеровано листи щодо вжитих заходів цивільно-правового характеру з метою захисту інтересів територіальної громади міста.

Згідно з відповіддю Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації №053-4763 від 15.07.2022, КП «ШЕУ» №849 від 15.07.2022 повідомлено, що ними не вживались заходи цивільно-правового характеру щодо захисту майнових інтересів, більш того, КП «ШЕУ» не вбачає порушень вимог законодавства, надмірних витрат бюджету та підстав для захисту таких інтересів.

Слід вказати, що невиявлення порушень законодавства уповноваженими органами не позбавляє прокурора права на звернення до суду в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» з відповідним позовом на захист інтересів держави. Навіть навпаки, прокурор зобов`язаний реагувати представницькими заходами у разі виявлення порушень інтересів держави.

Разом з тим, ані Департамент транспортної інфраструктури, ані КП «ШЕУ» належних заходів щодо захисту економічних інтересів, зокрема, приведення істотних умов договору у відповідність, розірвання договору, звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсними додаткових угод та стягнення надмірно сплачених грошових коштів не вживались.

Як вказує прокурор, нездійснення захисту інтересів держави у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці - бездіяльності Департаменту транспортної інфраструктури та КП «ШЕУ», оскільки вони були обізнані про порушення інтересів, мали відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за таким захистом до суду не звертались.

Вказане свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави, яке виразилось в пасивній поведінці уповноваженого органу.

Тому звернення до суду в інтересах цих органів прокурора є обґрунтованим, приймаючи до уваги, що спірні правовідносини виникли у вересні 2021 року, однак уповноваженим органом заходів до усунення порушень та фактичного стягнення надмірно сплачених коштів не вжито, хоча достеменно було відомо про дані обставини, починаючи з лютого 2022 року (з часу звернення прокуратури із повідомленням).

Крім того, згідно з Постановою Великої палати Верховного Суду України від 15.10.2019 у справі №903/129/18 сам факт не звернення належного позивача до суду свідчить про те, що орган виконавчої влади неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Судом встановлено, що про підготовку даного позову Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району міста Києва» попередньо повідомлено відповідно до п. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) договору або додаткових угод до нього, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів і створює загрозу інтересам держави.

Як наслідок, вказане призведе до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері.

Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які належать до їхньої компетенції, а також у захисті прав та свобод інтересів місцевого значення, які не мають загальнодержавного характеру, але направлені на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку в спосіб, який належить до їх відання.

Невиконання встановлених законодавством норм при організації та проведенні тендерних процедур порушує інтереси держави в частині гарантування організації діяльності органів державної влади, відповідно до вимог Конституції та законів України, забезпечення безумовного виконання нормативно-правових актів держави.

Суперечності, які виникають при здійсненні закупівель товарів, продукції за бюджетні кошти, зачіпають інтереси держави; порушення інтересів держави в цій сфері є порушенням загальнодержавних інтересів, що у відповідності до ст. 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.

Порушення процедури публічних закупівель та укладення відповідних додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів і створило загрозу інтересам держави.

Виконання зобов`язань за додатковими угодами до договору, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України «Про публічні закупівлі» та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленими в статті 3 даного Закону.

Враховуючи викладені прокурором у позовній заяві обставини та беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку, що Керівником Дарницької окружної прокуратури міста Києва обґрунтовано та з дотриманням вимог ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» подано позовну заяву в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

При цьому, з огляду на вище викладене, судом відхиляються доводи позивача 2, викладені у письмових поясненнях, поданих до суду 23.11.2022, відносно того, що прокурором не доведено наявності у нього підстав для здійснення представництва інтересів позивача 2 у даній справі.

Що стосується позову прокурора в інтересах Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва, суд зазначає, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, 18.08.2020 у справі № 914/1844/18.

Разом з цим, абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

У постанові від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Так, у вказаній постанові від 06.07.2021 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) № 2738 від 19.12.2001 КП «ШЕУ» підприємство засновано на комунальній власності територіальної громади м. Києва і безпосередньо підпорядковується Київській міській державній адміністрації.

Відповідно до п. 4.3. Статуту Підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді, господарському та третейському суді.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач 2 є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, яка дозволяє самостійно здійснювати захист своїх прав та інтересів в суді і прокурором не надано доказів, що позивач 2 у спірних правовідносинах наділені функціями уповноваженого державного органу, тому звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва відбулось із порушенням вимог абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Із врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва, у зв`язку з чим вважає необхідним залишити позов, поданий прокурором в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва без розгляду відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України.

Що стосується тих обставин, що позивачі не підтримують позов, поданий Керівником Дарницької окружної прокуратури міста Києва, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (власниками), учасником (учасниками), акціонером (акціонерами) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави.

Частина 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (підпункт 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимогами статей 36, 37 Закону України «Про публічні закупівлі», які були чинні до вступу в дію нової редакції Закону від 19.04.2020 (далі - попередня редакція), передбачалось, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі його укладення з порушенням вимог частини четвертої статті 36 цього Закону.

Відповідно до пункту 1, 2 частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» у попередній редакції, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі.

Тобто, угоди, укладені з порушенням вимог частини четвертої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» у попередній редакції, в силу статті 37 указаного Закону є нікчемними.

Втім, 19.04.2020 вступила в дію нова редакція Закону України «Про публічні закупівлі», в якій унормовано обставини нікчемності договору.

Так, відповідно до статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю є нікчемним у разі: 1) якщо замовник уклав договір про закупівлю до/без проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі згідно з вимогами цього Закону; 2) укладення договору з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону; 3) укладення договору в період оскарження процедури закупівлі відповідно до статті 18 цього Закону; 4) укладення договору з порушенням строків, передбачених частинами п`ятою і шостою статті 33 та частиною сьомою статті 40 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.

Таким чином, станом на дату укладення між сторонами Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 була чинна редакція Закону України «Про публічні закупівлі», якою було встановлено, що ті обставини, на які посилається прокурор у позовній заяві як на підстави позову не встановлюють нікчемності правочину (договір/додаткові угоди до договору не є недійсними в силу закону), а такі обставини є підставами для визнання правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція викладені у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21.

Частиною четвертою статті 41 цього Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Частиною п`ятою вказаної статті Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії (пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 22 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції чинній на момент укладення договору) тендерна документація має містити проект договору про закупівлю з обов`язковим зазначенням порядку змін його умов.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила.

Отже, як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов:

відбувається за згодою сторін;

порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації);

підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;

ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%;

загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Як встановлено судом, відповідно до п. 1.2 Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 найменування (номенклатура, асортимент), кількість, ціна за одиницю зазначені в Специфікації (Додаток №1), що є невід`ємною частиною даного договору.

У Додатку №1 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 (Специфікації) сторони погодили, що ціна за 1 л бензину А-92 (бензовозними нормами, налив) становить 22,20 грн без ПДВ, за 1 л бензину А-92 (у бланках-дозволах, талонах) становить 23,95 грн без ПДВ, за 1 л бензину А-95 (у бланках-дозволах, талонах) становить 24,75 грн без ПДВ.

13.09.2021 було укладено Додаткову угоду №2, у п. 1 якої сторонами визначено, що керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п. 11.1 договору сторони домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору.

Вказаною додатковою угодою Специфікацію до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 було викладено у новій редакції, відповідно до якої вартість 1 л бензину А-92 (бензовозними нормами, налив) становить 23,20 без ПДВ, вартість бензину А-92 (у бланках-дозволах, талонах) становить 23,95 грн без ПДВ.

Таким чином, внаслідок укладення Додаткової угоди №2 від 13.09.2021 вартість 1 л бензину А-92 (бензовозними нормами, налив) було збільшено на 4,5%.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №907/788/18, незважаючи на те, що Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме відповідного до зміни ціни в договорі факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №913/368/19 зазначено, що у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

В матеріалах справи наявна копію Експертного висновку №078 Дніпропетровської торгово-промислової палати України, складеного 03.08.2021, в якому зазначено, що рівень середніх дрібнооптових цін по Київській області на бензин А-92 станом на 23.03.2021 та 02.08.2021 та зміна (коливання) ціни між вказаними датами становить 12,76% (3,12 грн/л) - станом на 23.03.2021 (дата укладення договору) - 24,45 грн/л, станом на 02.08.2021 - 27,57 грн/л.

Вказано, що джерелом інформації є neftemarket.net.

Суд зазначає, що умовами Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 сторони не передбачили, яким саме компетентним органом повинна бути надана інформація щодо коливання ціни товару на ринку, з огляду на що суд дійшов висновку, що Експертний висновок №078 від 03.08.2021, складений Дніпропетровською торгово-промисловою палатою України, є належним та допустимим доказом, який підтверджує коливання (збільшення) ціни бензину А-92 на ринку.

Суд критично оцінює доводи прокурора про те, що вказаний Експертний висновок №078 від 03.08.2021 не міг братися до уваги при укладенні Додаткової угоди №2 від 13.09.2021, оскільки висновок складений станом на 03.08.2021, а додаткова угода укладена 13.09.2021, оскільки вказаною додатковою угодою сторони збільшили ціну бензину А-92 на 4,5%, тоді як ТПП встановлено збільшення ціни на ринку на 12,76%, а прокурором при цьому не надано суду доказів того, що станом на 13.09.2021 збільшення ціни бензину А-92 не перевищувало 4,5% або коливання в сторону здорожчання взагалі не існувало.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що внаслідок коливання ціни товару (бензину А-92) на ринку, що підтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами (Експертним висновком №078 від 03.08.2021) сторони Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 правомірно та відповідно до норм Закону України «Про публічні закупівлі» дійшли взаємної згоди збільшити ціну товару на 4,5%.

Враховуючи викладені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсною Додаткової угоди №2 від 13.09.2021 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, так як доводи прокурора в цій частині є необгрунтованими та недоведеними.

Що стосується позовних вимог про визнання недійсною Додаткової угоди №7 від 10.02.2022, суд зазначає наступне.

Метою регулювання, передбаченого статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме закріплення можливості сторін змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10% є запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника.

Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Тобто, передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим.

Для того, щоб за таких обставин не був розірваний вже укладений договір і щоб не проводити новий тендер, закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України «Про публічні закупівлі» нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21 та у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної в договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі», закупівлі здійснюються за принципом відкритості та прозорості на всіх їх стадіях.

Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища в сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції в цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Поряд з цим, перемога в тендері (закупівля за кошти місцевого бюджету) та укладення договору за однією ціною та її подальше підвищення більш як на 10% у спосіб укладення додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця, та може свідчити про свідоме заниження цінової пропозиції Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» у тендері з метою перемоги.

Як встановлено судом, 10.02.2022 між сторонами укладено Додаткову угоду №7 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, у п. 1 якої сторони зазначили що керуючись п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та п. 11.1 договору сторони домовились збільшити ціну за одиницю товару не більше ніж на 10% у зв`язку з коливанням ціни такого товару на ринку та без збільшення загальної вартості договору.

Вказаною додатковою угодою Специфікацію до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 було викладено у новій редакції, відповідно до якої вартість 1 л бензину А-92 (бензовоз ними нормами, налив) становить 25,50 без ПДВ.

Таким чином, Додатковою угодою №7 від 10.02.2022 було збільшено ціну 1 л бензину А-92 з 22,20 грн (первісна ціна, зазначена у Договорі №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021) до 25,50 грн, тобто на 14,86%, що суперечить Закону України «Про публічні закупівлі» та правовим висновкам, викладеним, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21 та у постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19.

Наведені обставини свідчать про наявність підстав для задоволення позову Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсною Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється в договорі купівлі-продажу в відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до частини першої статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Недійсність Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 означає, що зобов`язання сторін регулюються Договором №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 в редакції Додаткової угоди №2 від 13.09.2021 (щодо ціни товару). Відтак і поставка бензину, і його оплата мала здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021 в редакції Додаткової угоди №2 від 13.09.2021.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21.

Судом встановлено, що 10.02.2022 відповідач поставив позивачу 2 бензин А-92 кількістю 4990 літрів за ціною Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 (25,50 грн/літр без ПДВ) на загальну суму 152694,00 грн та 15.02.2022 - бензин А-92 кількістю 4428 літрів за ціною Додаткової угоди №7 від 10.02.2022 (25,50 грн/літр без ПДВ) на загальну суму 135496,80 грн, що підтверджується відповідними видатковими накладними.

При цьому, з наданих прокурором доказів вбачається, що вказане пальне було оплачено у повному обсязі на загальну суму 288190,80 грн з ПДВ.

Однак, виходячи з ціни бензину А-92, вказаної у Додатковій угоді №2 від 13.09.2021, - 23,20 грн без ПДВ, вартість поставленого бензину А-92 становить 262197,12 грн (разом з ПДВ).

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України на користь позивача 2 з відповідача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 25993,68 грн.

Отже, позовні вимоги Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» грошових коштів у розмірі 69672,73 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 25993,68 грн.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва залишити без розгляду.

2. Позов Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

3. Визнати недійсною Додаткову угоду №7 від 10.02.2022 до Договору №112 на закупівлю товарів від 23.03.2021, укладеного між Комунальним підприємством «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна».

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 11; ідентифікаційний код: 32489155) на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» міста Києва (02121, м. Київ, вул. Дніпродзержинська, буд. 130; ідентифікаційний код: 31722818) грошові кошти у розмірі 25993 (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн 68 коп.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-карт Україна» (03110, м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 11; ідентифікаційний код: 32489155) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9; ідентифікаційний код: 02910019) судовий збір у розмірі 3406 (три тисячі чотириста шість) грн 62 коп.

7. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено та підписано 06.02.2023.

Суддя О.М. Спичак