РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2023Справа № 910/12508/22
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" (14013, м. Чернігів, проспект Перемоги, 126-Б, )

до Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5-А, )

про стягнення 136 866,35 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" до Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Київській області про стягнення заборгованості за договором № 3107039ВЦ від 29.04.2022 у розмірі 136 866,35 грн, з яких 115 404,23 грн основного боргу, 19 289,99 грн інфляційних втрат та 2 172,13 грн трьох відсотків річних.

У позовній заяві позивачем заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено процесуальні строки для подання пояснень по суті спору.

12.12.2022 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що постачальником у 2021 році було надіслано на адресу Відповідача акт купівлі-продажу електричної енергії за травень-грудень 2021 року на загальну суму 3 067 205,29 грн, що не відповідає істотним умовам договору, зокрема, має місце перевищення суми договору розмірі 548 764,57грн. Також відповідач зазначає, що оскільки ГУ ДПС протягом 2021 року провело розрахунки з постачальником на суму 2 429 366,75 грн за спожиту електроенергію згідно договору при наявності залишку заявлене обсягу споживання, ГУ ДПС у Київській області вважає позовні вимоги такими, що знайшли свого підтвердження, а відтак задоволенню не підлягають.

26.12.2022 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній зазначає, що у порушення вимог законодавства та умов договору споживачем не сплачено заборгованість за фактично спожиту електричну енергію за листопад 2021 року у зв`язку з чим перед ТОВ «ЕНЕРА ЧЕРНІГІВ» виникла заборгованість у сумі 115404,23 грн та яка на дату подання цієї заяви до суду споживачем не сплачена.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач так і не скористався наданими йому процесуальними правами, а за висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" (далі - постачальник) та Державною податковою службою України в особі Головного управління ДПС у Київській області (далі - споживач) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №3107039ВЦ, відповідно до якого за результатами проведеної процедури закупівлі постачальник продає товар: активна електрична енергія згідно коду ДК 021:2015:09310000-5 - електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно з п. 2.3. договору загальна сума договору становить 2 429 367,36 грн, в т.ч. ПДВ 404 894,56 грн.

У відповідності до п. 2.4. договору сума цього договору може бути змінена у випадку зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків споживача.

В п. 5.1. договору сторони погодили, що споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за вартістю, що визначаються відповідно до механізму визначення вартості електричної енергії, наведеним у додатку 2 до цього договору.

Пунктами 5.3., 5.4. та 5.5. договору передбачено, що ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про сплату електричної енергії за цим договором. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Розрахунки споживача за цим договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на рахунок постачальника надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за електричну енергію відповідно до умов цього договору. Рахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни.

Постачальник до 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, виставляє споживачу рахунок за спожиту електричну енергію та акт купівлі-продажу електричної енергії. Оплата вартості обсягів споживання електричної енергії здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 робочих днів від дня підписання акту купівлі-продажу електричної енергії. Рахунок за споживання електричної енергії формується постачальником з урахуванням отриманих від споживача фактичних оплат попередніх періодів. Постачальник підписує акт купівлі-продажу електричної енергії (у двох примірниках), за відповідний розрахунковий період та направляє споживачу його оригінал. Споживач підписує зі свого боку акти купівлі-продажу електричної енергії та направляє один примірник акту купівлі-продажу електричної енергії постачальнику до 20 (двадцятого) числа місяця наступного за розрахунковим. Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернення, скарг та пропозицій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки (п. 5.6. договору).

Згідно п. 5.7. договору, у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором, постачальник має право вимагати сплату пені, у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, що діяла у період за який сплачується пеня.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та укладається на строк до 31.12.2021, а в частині розрахунків договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами (п. 13.1. договору).

У додатку №2 до цього договору сторони погодили механізм визначення вартості електричної енергії та домовились, що фактична вартість електричної енергії буде розраховуватися по завершенню розрахункового періоду за формулою, наведеною у цьому додатку.

Також, у додатку №2 сторони погодили, що розрахунок фактичної ціни електричної енергії, що закуплена постачальником для споживача за результатами розрахункового періоду на ринку електричної енергії, Цфакт: для об`єктів споживача, що обладнані погодинними приладами комерційного обліку електричної енергії та системою зчитування та передачі даних - ціна електричної енергії розраховується на підставі фактичного погодинного графіку споживання електричної енергії об`єктом споживача та фактичних погодинних цін закупівлі електричної енергії на ринку електричної енергії; для інших об`єктів споживача, які не мають погодинних приладів обліку електричної енергії - ціна електричної енергії розраховується на підставі фактичних обсягів споживання електричної енергії об`єктом споживача розподіленого відповідно до загального графіку споживання електричної енергії відповідного ОСР та фактичних погодинних цін закупівлі електричної енергії на ринку електричної енергії.

У додатку №3 до цього договору сторонами погоджено технічну специфікацію, в якій зазначено, що: обсяг електричної енергії, що закуповується становить 1 064 000 кВт*год.; фактична вартість електричної енергії буде розраховуватися по завершенню розрахункового періоду за наведено формулою.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2021 році відповідачем спожито електричної енергії в об`ємі 128 546 кВт*год. на загальну суму 548 764,57 грн, про що позивачем складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії №3107039ВЦ/176264/1 від 30.11.2021.

30.12.2022 на виконання умов договору позивачем направлено на адресу відповідача рахунок-фактуру №3107039ВЦ/176264/1 на оплату отриманого обсягу електричної енергії у листопаді 2021 на суму 548 764,57 грн та акт купівлі-продажу електричної енергії №3107039ВЦ/176264/1.

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач за спожиту електроенергію розрахувався частково, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 115 404,23 грн.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за листопад 2021 року, позивач просить суд стягнути з відповідача 115 404,23 грн основного боргу, 19 289,99 грн інфляційних втрат та 2 172,13 грн трьох відсотків річних

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки електричної енергії (енергопостачання).

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону (ч. 6 ст. 275 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 276 ГГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2021 році відповідачем спожито електричної енергії в об`ємі 128 546 кВт*год, вартість якої визначена позивачем в сумі 548 764,57 грн, про що позивачем складено та підписано акт купівлі-продажу електричної енергії №3107039ВЦ/176264/1. Вказаний акт разом з рахунком-фактурою №3107039ВЦ/176264/1 направлено відповідачу 30.12.2022 з листом вих. № 16.1/6572 від 24.12.2021 на доказ чого до матеріалів справи долучено опис вкладення.

Споживач здійснив оплату за поставлену електричну енергію в сумі 893 833,00 грн.

Суд зазначає,що зі змісту додатку 1 до договору випливає, що за загальний обсяг електричної енергії яка має бути куплена відповідачем, становить 1 064 000 кВт/год., з них у листопаді 2021 року - 139 500 кВт/год.

Враховуючи те, що зі змісту складеного позивачем акту купівлі-продажу електричної енергії №3107039ВЦ/176264/1 від 30.11.2022 слідує, що відповідачем у листопаді 2021 року було спожито 128546 кВт/год та те, що матеріали справи не містять доказів того, що до листопада 2021 року відповідач спожив електричну енергію у кількості 1 064 000 кВт/год,, твердження позивача про те, що заявлена до стягнення плата становить вартість електричної енергії, яка була спожита відповідачем понад погоджені договором обсяги, не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Частиною 1 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

З матеріалів справи слідує, що заявлена до стягнення сума основного боргу є вартістю поставленої у листопаді 2021 року електричної енергії. В свою чергу сторони не мають будь-яких спорів щодо якості та кількості поставленої у 2021 році електричної енергії, а також щодо суми, яку відповідачем було перераховано в рахунок її оплати, а спір сторін стосується виключно вартості як такої електричної енергії, так і електричної енергії, яка постачалась у попередні періоди.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, наведеним у додатку 2 до цього договору.

У додатку №2 до договору сторони погодили механізм визначення вартості електричної енергії та домовились, що фактична вартість електричної енергії буде розраховуватися по завершенню розрахункового періоду за формулою, наведеною у цьому додатку складовими якої, серед іншого, є Цфакт - фактична ціна електричної енергії, що закуплена позивачем для відповідача та Тпер - тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджений регулятором для оператора системи передач.

У додатку №3 до договору сторонами погоджено технічну специфікацію, в якій зазначено, що: обсяг електричної енергії, що закуповується становить 1 064 000 кВт*год.; фактична вартість електричної енергії буде розраховуватися по завершенню розрахункового періоду за наведено формулою.

Судом встановлено, що у договорі сторони дійшли згоди про те, що вартість фактично поставленої електричної енергії не визначена у твердій сумі.

Разом з тим, згідно з п. 3.3 договору постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, ніж визначену умовами договору.

При цьому в п. 2.3 договору сторони дійшли згоди про те, що загальна сума договору становить 2 429 367,36 грн.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спірну закупівлю здійснено на кошти бюджету, а відтак, правовідносини сторін щодо договору регулюються, в тому числі і положеннями Закону України «Про публічні закупівлі».

За змістом ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про публічні закупівлі».

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом положень ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За загальним правилом, викладеним у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст. 188 ГК України).

Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частина 2 ст. 651 ЦК України встановлює, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (ч. 5 ст. 188 ГК України).

Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з правила, встановлених положеннями ГК України та ЦК України.

У п. 13.3 договору сторонами погоджено, що істотні умови договору можуть бути змінені у порядку, передбаченому ст. 188 ГК України, та у випадках, визначених у ч.ч. 5 та 6 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», за наявності документально підтверджених об`єктивних обставин, а у п. 13.5 - що внесення змін до договору здійснюється шляхом укладення додаткових угод до нього (крім повідомлень про зміну реквізитів).

Отже, зміна умов договору, в тому числі щодо зміні ціни договору в будь-якому випадку має відбуватись шляхом укладення відповідної додаткової угоди, яка (угода) укладається або за згодою сторін або у судовому порядку.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази укладення відповідної додаткової угоди, якою б було збільшено ціну договору.

Зміна істотних умов договору про закупівлю є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником; ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.

Водночас, у спірному випадку позивач, вимагаючи стягнення заборгованості в сумі 115 404,23 грн, фактично вимагає збільшення ціни договору на вказану суму, тобто, враховуючи загальну ціну договору (2 429 367,36 грн) на 4,75 %, що суперечить положенням Закону України «Про публічні закупівлі».

Суд звертає увагу на те, що виходячи з положень договору, а саме обсягів електричної енергії, яка мала бути поставлена за його умовами (1 064 000 кВт/год.), та загальної ціни договору (2 429 367,36 грн), при укладенні договору сторони виходили з того, що ціна 1 кВт/год становить 2,28 грн, проте за листопад 2021 року позивач визначає ціну 1 кВт/год. у розмірі 3,56 грн.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2023 по справі № 910/5136/22.

Більше того, позивачем взагалі не наведено обґрунтування визначеної ним ціни електричної енергії, як поставленої у листопаді 2021 року, так і поставленої протягом дії договору. Водночас вказані обставини є істотними для вирішення спору сторін, так як з матеріалів справи слідує, що під час дії договору електричну енергію поставлено у обсязі меншому, ніж визначено договором, а оплачено повну ціну договору.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що вимога позивача сплатити за договором грошові кошти, у сумі, яка перевищує ціну договору, не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

За таких обставин правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 115 404,23 грн відсутні.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення 19 289,99 грн інфляційних втрат та 2 172,13 грн трьох відсотків річних не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 115 404,23 грн, то, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

За таких обставин доводи позивача про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором № 3107039ВЦ від 29.04.2022 у розмірі 136 866,35 грн, з яких 115 404,23 грн основного боргу, 19 289,99 грн інфляційних втрат та 2 172,13 грн трьох відсотків річних, не знайшли свого підтвердження, з огляду на що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів".

Відповідно до приписів статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 ГПК України).

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Енера Чернігів" (14013, м. Чернігів, проспект Перемоги, 126-Б, )

Відповідач - Державна податкова служба України Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5-А, )

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 09.02.2023

Суддя І.О. Андреїшина