ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2023 р. Справа№ 910/6712/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 31.01.2023 у справі №910/26712/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022

у справі № 910/6712/22 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів»

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд державного майна України

про визнання недійсним одностороннього правочину

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого письмовим повідомленням Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.07.2022 №30-06/22050 про відмову від договору оренди нерухомого майна №347, що належить до державної власності від 18.12.2018.

Позовні вимоги мотивовані відсутністю у відповідача права на односторонню відмову від договору оренди нерухомого майна №347, що належить до державної власності від 18.12.2018, так як така відмова суперечить положенням ч. 1 ст. 291 ГК України та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 за змістом яких одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що станом на дату вчинення спірного правочину Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 вже не діяв, а положеннями діючого на той час Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 не встановлено заборону на одностороннє припинення договорів оренди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі №910/6712/22 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що:

- Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992, втратив чинність з 01.02.2020 у зв`язку із введенням в дію норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 за змістом положень якого регулювання орендних відносин, які виникли раніше, з 01.02.2020 вже здійснюється за Законом №157-1X;

- посилання позивача на неможливість односторонньої відмови від правочину відповідно до норм ст. 29 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вказані норми втратили чинність на момент виникнення спірних правовідносин;

- положення ГК України (ст. 188) та ЦК України (ст. 651, ст. 782) допускають односторонню відмову від договору у випадку якщо це передбачено договором, або законом, а положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 (ч. 2 ст. 24) встановлюють, що договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором;

- у п. 10.6 спірного договору оренди сторони погодили, що цей договір буде достроково розірвано на вимогу орендодавця, якщо орендар, зокрема, не сплачує орендну плату протягом трьох місяців підряд;

- враховуючи те, що позивач у своїй заяві жодним чином не спростовує те, що станом на липень 2022 року він мав заборгованість по орендній платі на загальну суму 236 879,18 грн., що свідчить про несвоєчасну сплату орендної плати протягом трьох місяців, наявність такої заборгованості просліджується із доданого до повідомлення розрахунку відповідача, правові підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на правову позицію викладену у постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 05.07.2022 № 904/7077/20, зазначивши про те, що вказане рішення стосувалося правовідносин, що врегульовувались нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Громадська організація «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі №910/6712/22 та прийняти нове рішення про повне задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі апелянт послався на те, що:

- укладаючи спірний договір оренди сторони не могли наділити одна одну правом на односторонню відмову від договору оренди так як це б суперечило нормам чинного на той час законодавства;

- з огляду на положення пунктів 10.3 та 10.5 спірного договору, пункт 10.6 спірного договору містить випадки, за умови настання яких орендодавець має право вимагати дострокового розірвання договору оренди за згодою сторін або в судовому порядку, проте не шляхом вчинення одностороннього правочину;

- суд першої інстанції помилково ототожнив право вимоги орендодавця на дострокове розірвання договору оренди (п. 10.6 спірного договору та ст. 783 ЦК України) та право на відмову від договору оренди (ст. 782 ЦК України)

- враховуючи те, що інших підстав для одностороннього розірвання договору оренди, ніж визначені у ч. 4 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-ІХ від 03.10.2019 (договір оренди вважається припиненим в односторонньому порядку за умови встановлення факту надання орендарем недостовірної інформації про право бути орендарем відповідно до положень частин 3 та 4 ст. статті 4 цього Закону) вказаний закон не містить, а положення спірного договору оренди передбачають, що дострокове припинення його дії можливо лише за згодою сторін або за рішенням суду, відповідач не наділений правом на односторонню відмову від спірного договору оренди;

- відповідачем відзив на позов у встановлений ГПК України строк подано не було, а письмові пояснення по суті спору були подані з порушенням встановленого ГПК України строку для подання відзиву, а відтак додані до вказаних пояснень докази не можуть бути прийняті як належні;

- наданим відповідачем розрахунком заборгованості не підтверджується те, що позивач не сплачував оренду плату протягом трьох місяців, так як вказаний розрахунок підтверджує що заборгованість з орендної плати існувала за період з 15.12.2021 по 24.02.2022, тобто 2 місяці і 9 днів і була оплачена відповідачем завдатком у розмірі 372 565,71 грн., що перевищує можливий розмір заборгованості.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2022, справу №910/6712/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко О.В., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6712/22 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/6712/22.

14.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали вказаної справи.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3843/22 від 19.12.2022 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Так, згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2022, справу №910/6712/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі №910/6712/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 31.01.2023 о 10:30 год.

09.01.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на ті ж самі обставини, які були встановлені судом першої інстанції оспорюваному рішенні, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення сулу першої інстанції - без змін.

10.01.2023 до суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому третя особа, з посиланням на наявність у відповідача права на односторонню відмову від договору оренди нерухомого майна №347, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити,

23.01.2023 та 30.01.2023 від позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

До пояснень позивачем додані копії Статуту позивача, фотографії та лист-подяка Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оброни України № 027 від 27.01.2023.

Враховуючи, що апелянт додав ці документальні докази під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспорюваного рішення такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт не наводить жодних обґрунтувань щодо неможливості подати вказані докази до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства, зокрема є: змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законом можуть бути визначені також інші засади судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема: верховенство права; змагальність сторін; пропорційність; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами тощо.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм процесуального законодавства, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, зобов`язаний забезпечувати дотримання принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, доведенні перед судом їх переконливості, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом задля прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, яке буде відповідати завданням господарського судочинства.

У рішенні від 03.01.2018 «Віктор Назаренко проти України» (Заява №18656/13) ЄСПЛ наголосив, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони матимуть змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи (див. рішення у справі "

«Беер проти Австрії» (Beer v. Austria), заява №30428/96, пункти 17, 18, від 06 лютого 2001 року)

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992).

Враховуючи те, що апеляційний перегляд справи № 910/6712/22 відбувається під час воєнного стану, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, колегія суддів вважає за доцільне прийняти додані позивачем докази та здійснювати розгляд справи з їх урахуванням.

За обставин що склалися колегія суддів вважає за доцільне прийняти додані відповідачем до апеляційної скарги докази та здійснювати розгляд справи з їх урахуванням.

Станом на 31.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи позивач апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, відповідач та третя особа проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийнятим нового рішення, з наступних підстав.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 09.06.2011, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) державі в особі Фонду державного майна України належить право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 3), №№ 1,2 (групи приміщень № 5), з № 1 по № 23 (групи приміщень № б), № 4 - гараж загальною площею 1 385,70 кв.м., які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Вишні Остапа, № 5А (літера А).

18.12.2018 позивач (орендар) та Фонд державного майна України (орендодавець) уклали договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 347 (далі Договір), в п. 1.1. якого погодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до державної власності, - нежитлові приміщення загальною площею 992,7 кв.м. (реєстровий № 0032945.3.АААДКЕ203), що є частиною нежилих приміщень за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, 5-А (далі - майно), що належить до сфери з управління та обліковується на балансі орендодавця; право власності на нежилі приміщення, частина яких передається в оренду, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.10.2014, номер запису про право власності 7272095, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; вартість майна визначена згідно з висновком про вартість майна на 30.09.2018 становить за незалежною оцінкою 9 148 057,12 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення майстерень, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт автомобілів загальною площею 714,4 кв.м., розміщення творчих спілок, громадських організацій на площі, що використовується для провадження підприємницької діяльності загальною площею 101,1 кв.м., розміщення суб`єктів господарювання, що здійснюють побутове обслуговування населення загальною площею 177,2 кв.м. Право оренди зареєстроване у встановленому законом порядку, запис про інше речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 29520882 від 18.12.2018.

Відповідно до п.5.3 Договору орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати орендну плату до державного бюджету та Балансоутримувачу.

Згідно з положеннями п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

Відповідно до п. 9.1 Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. У відповідності до п. 10.1 Договору оренди цей договір укладено на 10 років та діє з 18.12.2018 до 17.12.2028 включно.

11.09.2019 Фонд державного майна України, позивач та відповідач уклали договір про внесення змін № 130 до Договору, за змістом якого з дати набрання чинності даним договором про внесення змін до Договору орендодавцем майна є відповідач. Також внесено зміни до преамбули Договору, до розділу місцезнаходження, платіжні реквізити та підписи сторін, а інші умови Договору оренди залишені без змін.

Отже, з вересня 20109 року орендодавцем за Договором є відповідач, а балансоутримувачем та органом управління майном - Фонд державного майна України.

Відповідач направив на адресу позивача лист-повідомлення № 30-06/22050 від 18.07.2022 про відмову Договору, в якому, з посиланням на те, що станом на 13.07.2022 позивач має заборгованість по сплаті орендної плати до державного бюджету у загальній сумі 236 879,18 грн., що свідчить про порушення позивачем умов, передбачених п.п. 3.6, 5.3 Договору, а саме - несплата орендної плати протягом трьох місяців та більше, з огляду на що відповідач користується наданим йому ст. 782 ЦК України правом на відмову від Договору.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом та просив визнати недійсним односторонній правочин, оформлений письмовим повідомленням Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.07.2022 №30-06/22050 про відмову від договору оренди нерухомого майна №347, що належить до державної власності від 18.12.2018.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, з чим колегія суддів не може погодитись, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги мотивовані відсутністю у відповідача права на односторонню відмову від Договору, так як така відмова суперечить положенням ч. 1 ст. 291 ГК України та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 за змістом яких одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Щодо вказаного колегія суддів погоджується з судом першої інстанції у тому, що Закон України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992 втратив чинність з 01.02.2020 у зв`язку із введенням в дію норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, а відтак, до спірних правовідносин щодо підлягають застосування положення саме Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ.

З огляду на вказане, суд першої інстанції цілком вірно не прийняв до уваги посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 05.07.2022 № 904/7077/20 зазначивши про те, що вказане рішення стосувалося правовідносин, що врегульовувались нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992.

Частинами 1-3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, до якого застосовуються загальні положення про правочин.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За змістом положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, положення як ГК України, так і ЦК України допускають односторонню відмову від договору у випадку якщо це передбачено договором, або законом.

При цьому, за змістом положень ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; укладення з орендарем договору концесії такого майна; приватизації об`єкта оренди орендарем (за участю орендаря); припинення юридичної особи - орендаря або юридичної особи - орендодавця (за відсутності правонаступника); смерті фізичної особи - орендаря; визнання орендаря банкрутом; знищення об`єкта оренди або значне пошкодження об`єкта оренди.

Частина 2 вказаної статті визначає, що договір оренди може бути достроково припинений за згодою сторін. Договір оренди може бути достроково припинений за рішенням суду та з інших підстав, передбачених цим Законом або договором.

Договір оренди вважається припиненим в односторонньому порядку за умови встановлення факту надання орендарем недостовірної інформації про право бути орендарем відповідно до положень частин третьої і четвертої статті 4 цього Закону (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ).

Отже, положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ встановлено, що договір оренди припиняє свою дію у випадках, передбачених ч. 4 ст. 24 вказаного закону, а також надано право сторонам у договорі оренди встановити інші випадки за яких можливе дострокове припинення договору оренди, в тому числі і в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 10.5 Договору чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; у разі смерті орендаря.

Водночас у п. 10.6 Договору сторони погодились, що Договір буде достроково розірваний на вимогу орендодавця, якщо орендар:

- користується майном не відповідно до умов цього Договору;

- погіршує стан майна;

- не сплачує орендну плату протягом трьох місяців підряд;

- не робить згідно з умовами цього Договору поточний ремонт майна;

- передав майно, його частину у користування іншій особі;

- перешкоджає співробітникам орендодавця, балансоутримувача та/або уповноваженого органу управління здійснювати контроль за використанням Майна, виконанням умов цього Договору.

Колегія суддів вважає помилковими посилання позивача на те, що укладаючи Договір оренди сторони не могли наділити одна одну правом на односторонню відмову від Договору оренди так як це б суперечили нормам чинного на той час законодавства та, з приводу вказаного, зазначає про таке.

ЦК України передбачає поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. Так, за ступенем недійсності правочину вони поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов.

Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочини є безспірно нікчемними, якщо усувається оціночність їх сприйняття і абсолютно зрозуміло, що вони вчинені з таким порушенням закону, яке позначається як підстава їх нікчемності, тому ніякого спору виникнути не може. Нікчемний правочин як завідомо недійсний не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи.

У свою чергу оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

Таким чином, оспорюваним є правочин, який недійсний в силу визнання його таким судом на вимогу сторони чи заінтересованої особи. Оспорювані правочини викликають передбачені ними правові наслідки до тих пір, доки вони не оскаржені, однак якщо вони заперечуються (оскаржуються) стороною чи заінтересованою особою, то суд за наявності відповідних підстав визнає їх недійсними з моменту їх вчинення.

На відміну від нікчемного оспорюваний правочин на момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, тому припускається дійсним. Водночас порушення умов дійсності правочинів в момент вчинення, як вже зазначалося, надає можливість одній зі сторін чи заінтересованій особі звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним. Тобто якщо правочин не оспорюється, то є дійсним і створює відповідні юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19.

Дійсно положеннями ч. 1 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-ХІІ від 10.04.1992, який діяв станом на дату укладення Договору, було передбачено неможливість односторонньої відмови від договору оренди, проте вказане не було підставою віднесення відповідного правочину до нікчемних.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Враховуючи те, що п. 10.6 Договір не визнаний недійсним у судовому порядку, він є обов`язковим для виконання сторонами.

Також помилковою є позиція позивача щодо того, що п. 10.6 Договору містить випадки, за умови настання яких орендодавець має право вимагати дострокового розірвання договору оренди за згодою сторін або в судовому порядку, проте не шляхом вчинення одностороннього правочину, так як вказане спростовується змістом п. 10.6 Договору.

Отже, у Договорі сторонами погоджено можливість дострокового розірвання Договору у односторонньому порядку на вимогу орендодавця, в тому числі у випадку, якщо позивач не сплачує орендну плату протягом трьох місяців підряд.

Вказане свідчить про те, що для наявності у відповідача права на одностороннє розірвання Договору має бути встановлений факт несплати позивачем орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Суд першої інстанції визнав такий факт доведеним, з чим колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

З наданої відповідачем Інформації про розрахунок заборгованості з орендної плати до державного бюджету за період з 18.12.2018 по 13.07.2022 слідує, що:

- за листопад 2021 року позивачу 15.12.2021 нараховано орендну плату в сумі 70 554,54 (рядок 87), за грудень 2021 року позивачу 15.01.2022 нараховано орендну плату в сумі 70 977,86 грн. (рядок 89), за січень 2022 року позивачу 15.02.2022 нараховано орендну плату в сумі 71 900,57 грн. (рядок 92), а за лютий 2022 року позивачу 15.03.2022 нараховано орендну плату в сумі 60 006,17 грн. (рядок 94);

- станом на 14.12.2021 позивач мав переплату в сумі 559,96 грн. (рядок 86), а 24.01.2022 сплатив 36 000,00 грн. (рядок 91).

Водночас з 24.02.2022 орендна плата не нараховувалась у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» у п. 2 якої установлено, що на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше ніж до 30.09.2022 за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24.02.2022 або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24.02.2022 або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене на територіях Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Запорізької, Миколаївської областей і м. Києва (крім адміністративно-територіальних одиниць на визначених територіях).

Отже, враховуючи те, що позивач частково сплатив орендну плату до державного бюджету за листопад 2021 року, а за лютий 2022 року орендна плата до державного бюджету не була нарахована за повний місяць, станом на дату вчинення оспорюваного одностороннього правочину (лист-повідомлення № 30-06/22050 від 18.07.2022) не був наявний факт несплати позивачем орендної плати до державного бюджету протягом трьох місяців підряд, так як орендну плату до державного бюджету не було сплачено лише за два повні місяці - грудень 2021 року та січень 2022 року і частково ще за 2 місяці - листопад 2021 року та лютий 2022 року.

Слід зазначити і про те, що умовами Договору визначено, що:

- орендна плата за базовий місяць розрахунку листопад 2018 року становить 124 188,57 грн. без ПДВ, нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а розмір орендної плати визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.п. 3.1-3.3 Договору)

- орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним (п. 3.6).

З змісту наданої відповідачем Інформації про розрахунок заборгованості з орендної плати до державного бюджету за період з 18.12.2018 по 13.07.2022 слідує, що у ній відповідач надає інформацію щодо нарахування та сплати лише частини орендної плати, а саме тих 50 %, які мали бути сплачені до бюджету, проте вказане не може свідчити про повну несплату позивачем орендної плати за Договором, в той час як за умовами останнього, право на дострокове розірвання Договору у односторонньому порядку на вимогу орендодавця надано відповідачу за умови несплати позивачем протягом трьох місяців повної суми орендної плати, тобто як тієї частини, яка сплачується до державного бюджету, так і тієї частини, яка сплачується балансоутримувачу.

Отже, так як матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що станом на 18.07.2022 позивач не платив орендну плату протягом трьох місяців підряд, відповідач не мав право на розірвання Договору в односторонньому порядку.

Вказане свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі та визнання недійсним одностороннього правочину, оформленого письмовим повідомленням Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.07.2022 №30-06/22050 про відмову від договору оренди нерухомого майна №347, що належить до державної власності від 18.12.2018. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі № 910/6712/22 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позовні вимоги задовольняються повністю.

Враховуючи вимоги та доводи, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» задовольняється повністю.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів судовий збір покладається на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі № 910/6712/22 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 у справі № 910/6712/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Визнати недійсним односторонній правочин, оформлений письмовим повідомленням Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 18.07.2022 №30-06/22050 про відмову від договору оренди нерухомого майна №347, що належить до державної власності від 18.12.2018.

4. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (01032, м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 50-Г, ідентифікаційний код 19030825) на користь Громадської організації «Всеукраїнська спілка інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів» (02080, м. Київ, вул. Ю. Шумського, 1-Б, офіс 115, ідентифікаційний код 23181352) витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. та судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одна) грн. 50 коп.

5. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

6. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6712/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 31.01.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров