ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2023 р. Справа№ 910/2700/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Барсук М.А.

при секретарі судового засідання Овчинніковій Я.Д.,

за участю представників:

від позивача - Сластьон А.О.,

від відповідача - Камільовський В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/2700/22 (суддя Пукшин Л.Г., повний текст складено - 05.09.2022) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" про відшкодування збитків у розмірі 452 620,02 грн.

ВСТАНОВИВ наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" про стягнення 452 620,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач як перевізник не забезпечив схоронність ввіреного йому вантажу, у зв`язку з чим позивач поніс збитки у розмірі вартості втраченого вантажу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/2700/22 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" збитки у розмірі 452 620 грн 02 коп., судовий збір у розмірі 6 789 грн 30 коп.

Мотивуючи зазначене рішення суд першої інстанції вказав про те, що відповідачем не збережено вантаж, прийнятий до перевезення, доказів на підтвердження того, що втрата вантажу сталася не з вини відповідача, ТОВ "РАФ-ТРАНС" не подано, розмір завданих збитків в сумі 452 620,02 грн відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів відшкодування збитків у вказаній сумі відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до непогодження із висновками суду першої інстанції, наведеними в оскаржуваному рішенні.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" (надалі- замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" (надалі- виконавець, відповідач) 27.12.2016 року укладено договір №ЛОГ-23 про надання транспортно-експедиторських послуг (надалі- договір).

Згідно з п. 2.1. договору замовник доручає, а виконавець здійснює транспортно- експедиторське обслуговування вантажу за рахунок замовника у міжнародному сполученні і на території України.

Відповідно до п.4.1. договору замовник зобов`язався не пізніше ніж за три доби до планової дати завантаження направити виконавцю факсимільним повідомленням або електронної поштою заявку.

Заявка може містити умови, які регулюють відносини сторін і відрізняються від умов договору, в ньому разі застосовуються умови, вказані у Заявці. Умови перевезення вказані у заявці застосовуються одноразово до перевезення конкретного вантажу (п. 4.4. договору).

Пунктом 4.8. договору передбачено, що для здійснення перевезення вантажу виконавець зобов`язаний оформити вантажно-транспортні документи, крім випадку коли обов`язок їх оформлення покладається на вантажовідправника. В момент прийняття вантажу до перевезення виконавець зобов`язаний перевірити їх правильність оформлення.

Вантажно-транспортними документами є:

CMR, що оформляються при Міжнародних перевезеннях:

1) коди у Заявці місце завантаження ватажу знаходиться за кордоном України. Навіть, якщо місцем вивантаження є територія України, що обумовлює певну частину транспортування і по території України включно, - на весь маршрут перевезення складається одна CMR.

2) коли у Заявці вказане місце завантаження вантажу на території Україні, а місце його розвантаження за кордоном України.

ТТН, що оформляються для здійснення Внутрішніх перевезень виключно територією України.

Відповідно до п. 4.10. договору датою доставки вантажу є дата відмітки у CMR або ТТН про отримання вантажу вантажоодержувачем.

Дата відмітки у СМК або ТТН про отримання вантажу вантажоодержувачем відповідає даті розвантаження вантажу в адресі, вказаній у заявці (п. 4.11. договору).

Після доставки вантажу виконавець складає і підписує акт виконаних робіт у двох екземплярах і направляє їх оригінали замовнику (поштою або кур`єром), 3 моменту отримання актів виконаних робіт замовник їх підписує зі своєї сторони і повертає один екземпляр оригіналу виконавцю (поштою або кур`єром), а інший залишає собі.

Датою фактичного надання послуг є дата Акту виконаних робіт. (п. 4.12. та п. 4.13 договору).

Відповідно до п. 7.1.1. договору виконавець несе відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття вантажу від вантажовідправника і до моменту передачі вантажу вантажоодержувачу.

Підпунктом 5.1.10. договору визначено, що у разі крадіжки вантажу/частини вантажу виконавець повинен негайно повідомити про цей факт у місцеві правоохоронні та митні органи, скласти акт про відсутність частини вантажу, отримати поліцейську довідку про це і зафіксувати факт крадіжки у митній системі, здійснити повторне опломбування вантажу після митного огляду.

Термін дії договору встановлюється з моменту підписання і до 31.12.2017 включно. Договір автоматично пролонговується на кожний наступний календарний рік, якщо немає пропозиції щодо його розірвання (п. 10.1. та п. 10.2. договору).

На виконання умов договору 20.04.2021 року сторонами була погоджена заявка №34822 на перевезення вина по маршруту Франція-Польща-Україна, 20 палет, вага вантажу 22240 кг.

Відповідно до даних CMR №014322 товар завантажено на транспортний засіб виконавця 22.04.2021.

Листом №135 від 23.04.2021 відповідач повідомив позивача про факт крадіжки частини ввіреного йому для перевезення вантажу.

В подальшому, відповідачем було надано протокол, складений 23.04.2021 представниками жандармерії ESTERNAY, в рамках попереднього розслідування по факту крадіжки. В протоколі містяться пояснення водія відповідача, відповідно до яких крадіжка вантажу сталася під час стоянки водія на неохоронюваній парковці, поза зонами будь-яких камер відеоспостереження, в умовах недостатньої видимості.

Кількість втраченого під час перевезення вантажу зафіксована в протоколі №1/30.04.2021 від 30.04.2021, складеному компанією Veis Sp.z.o.o. в місці стікерування товару, яке було погоджено в заявці на перевезення №34822 від 20.04.2021. Як вбачається із протоколу, виявлена недостача склала 494 пляшок вина.

В місці розвантаження товару за адресою: м. Дніпро, вул. Донецьке шосе, 11, 07.05.2021 представниками позивача складено Акт розбіжностей по кількості товару, отриманого за інвойсом № FV216437 та перевезення якого здійснювалося за CMR №014322, в якій зроблено відповідні відмітки щодо недовезення товару.

Згідно з Акту розбіжностей виявлено недостачу товару у кількості 494 пляшок вина за наступними артикулами: 809711, 809714, 809715, 858694, 85695.

19.05.2021 року відповідачу була направлена претензія за вих. №УРБ10/14-5963/1 щодо відшкодування збитків, завданих ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" втратою вантажу.

Листом №171 від 17.06.2021 ТОВ "РАФ-ТРАНС" повідомило ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" про передачу отриманої претензії з документами щодо страхової події до СК "Країна", де була застрахована відповідальність Перевізника, для прийняття рішення щодо здійснення страхової виплати. Також, зазначеним листом ТОВ "РАФ-ТРАНС" проінформувало позивача про наступне повідомлення за наслідками прийнятого страховою компанією рішення.

Листом №VРБ10/14-8188 від 22.07.2021 ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" надало додаткові документи за запитом перевізника №175 від 24.06.2021.

Листом №222 від 08.10.2021 відповідач, отримавши відмову на виплату від своєї страхової компанії, відмовив ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" у задоволенні претензії щодо відшкодування шкоди, завданої втратою вантажу.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача, як перевізника, збитків в сумі 452620,02 грн, що включають в себе вартість втраченого товару, вартість витрат на транспортування, витрати на митне оформлення товару, витрати на стікерування марки акцизного податку, послуги митного терміналу, дозвільні відмітки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Згідно зі ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.

Згідно ч. 1 ст. 53 вказаного Закону, організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень.

Одним з таких міжнародних договорів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19.05.1956.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14- 612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами", ця конвенція набрала чинності для України 17.05.2007.

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно ст. 1 конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ця конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

З огляду на те, що виконання спірного перевезення автомобільним транспортом, відбувалося з перетином державного кордону України, до вказаних правовідносин сторін слід застосовувати положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення. Вантажовідправник зобов`язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством (ст. 308 ГК України).

Стаття 924 ЦК України визначає, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало (ч. 1).

За змістом ч. 2 ст. 924 ЦК України та ч. 1 ст. 314 ГК України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Вищезгадані норми встановлюють принцип винності у разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу. При цьому, обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов`язаної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, зокрема, внаслідок вини відправника вантажу, особливих природних властивостей перевезеного вантажу, недоліків тари й пакування, дефектів вантажу тощо.

Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: 1) усунення цих обставин не залежало від перевізника; 2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Відповідно до ст. 37 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, перевізник, який сплатив компенсацію за збитки згідно з положеннями цієї Конвенції, має право отримати відшкодування такої компенсації разом з відсотками на неї і всіма витратами, понесеними внаслідок позову, від інших перевізників, які брали участь у перевезенні.

Частиною 1 ст. 18 конвенції встановлено, що тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 статті 17, лежить на перевізнику.

Таким чином, конвенція закріплює презумпцію вини перевізника у випадку повної чи часткової втрати вантажу, його пошкодження чи прострочення доставки. Цей принцип, закріплений також і в законодавстві України, зокрема, у ч. 2 ст. 924 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 23 Конвенції, якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов`язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає.

За приписами ст. 924 ЦК України та ст. 23 конвенції, за втрату прийнятого до перевезення вантажу, перевізник відшкодовує шкоду в розмірі вартості вантажу, який втрачено.

При здійсненні спірного перевезення перевізник (виконавець) - ТОВ "РАФ-ТРАНС" прийняв вантаж до перевезення без зауважень, відтак вважається, що вантаж прийнятий у належній якості, кількості, належно упакований та закріплений.

Так, товар був завантажений на транспортний засіб відповідача 22.04.2021 року, про що свідчить CMR №014322, яка містить дані про кількість вантажних місць та прийнятих до перевезення одиниць продукції.

Натомість, позивачем доведено факт недостачі вантажу під час перевезення.

Так, листами №135 від 23.04.2021 та №171 від 17.06.2021 відповідач повідомив позивача про обставини крадіжки вантажу, перевезення якого здійснювалося транспортним засобом з номерними знаками AA875000/V1256.

При цьому, 23.04.2021 засобами електронної пошти представник ТОВ "РАФ-ТРАНС" просив також ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" здійснити огляд вантажу в Блоні (Польща) та скласти акт, який в подальшому буде підставою для виплати перевізнику страхового відшкодування.

Крім того, цією ж датою відповідач скерував на електронну адресу позивача скан-копію протоколу жандармерії Франції від 23.04.2021, з якого вбачається, що крадіжка вантажу сталася під час стоянки водія на неохоронюваній парковці, поза зонами будь-яких камер відеоспостереження, в умовах недостатньої видимості, зі слів водія було вкрадено 32 ящика з вином.

В матеріалах даної справи, міститься копія вказаного протоколу з перекладом, що нотаріально посвідчений, який було складено 23.04.2021 представниками жандармерії ESTERNAY, в рамках попереднього розслідування по факту крадіжки. В протоколі містяться пояснення водія відповідача, відповідно до яких крадіжка вантажу сталася під час стоянки водія на неохоронюваній парковці, поза зонами будь-яких камер відеоспостереження, в умовах недостатньої видимості.

У разі крадіжки вантажу/частини вантажу виконавець повинен негайно повідомити про цей факт у місцеві правоохоронні та митні органи, скласти акт про відсутність частини вантажу, отримати поліцейську довідку про це і зафіксувати факт крадіжки у митній системі, здійснити повторне опломбування вантажу після митного огляду (п. 5.1.10. договору).

Згідно з умовами заявки №34822 від 20.04.2021, перевезення передбачало заїзд на стікерувальний склад компанії VEIS Sp.z.o.o., за адресою: POL-05870, Blonie (Veis) Veis Sp.z.o.o., з якою у позивача був укладений договір про надання транспортних, складських та митних послуг №1 від 23.12.2017.

Відповідно до п.2.3. зазначеного вище договору товар приймається на склад VEIS Sp.z.o.o. по кількості місць, зазначених в супровідних документах.

Згідно з п.2.5. договору №1 відповідність товарів супровідним документам перевіряється під час та після вивантаження товару. В разі невідповідності або пошкодження товару складається відповідний Акт.

З матеріалів справи вбачається, що кількість втраченого під час перевезення вантажу зафіксована в протоколі №1/30.04.2021 від 30.04.2021, складеному компанією Veis Sp.z.o.o. в місці стікерування товару, яке було погоджено в заявці на перевезення №34822 від 20.04.2021 та ініційовано самим відповідачем у листі від 23.04.2021.

Як вбачається із протоколу Veis Sp.z.o.o. від 30.04.2021 №1/30.04.2021, виявлена недостача вантажу склала 494 пляшок вина за наступними артикулами: 809711, 809714, 809715, 858694, 85695.

В подальшому, 07.05.2021 в місці розвантаження товару за адресою: м. Дніпро, вул. Донецьке шосе, 11, представниками позивача складено Акт розбіжностей по кількості товару, отриманого за інвойсом № FV216437 та перевезення якого здійснювалося за CMR №014322, а також зроблено відповідні відмітки в CMR №014322 щодо недовезення товару.

Водій, як представник відповідача, відмовився від підписання Акту розбіжностей, в якому була встановлена недостача товару у кількості 494 пляшок вина, про що зроблено відповідні відмітки в Акті від 07.05.2021 та CMR №014322.

У відносинах позивача та відповідача останній за умовами Договору є перевізником, на якого відповідно до наведених вище приписів законодавства і договору, покладається обов`язок забезпечення схоронності вантажу під час перевезення, доставки вантажу до пункту призначення та видачі його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку є підставою для відповідальності перевізника за незбереження вантажу, крім випадків, коли він доведе наявність обставин, що за законом звільняють його від відповідальності.

Відповідач не довів існування жодної з передбачених нормами чинного законодавства чи договором підстав для звільнення від відповідальності за втрату вантажу, тому слід вважати, що презумпція вини перевізника в даному випадку не отримала спростування.

Стосовно посилань скаржника на неналежність, поданих позивачем доказів, з огляду на пропуск строку на їх подання, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання (ч. 2 вказаної статті).

Позивачем всі докази були подані в межах підготовчого провадження, а тому підстави для їх неврахування судом першої інстанції під час розгляду даної справи були відсутні.

Щодо доводів апелянта про не доведення обставин перевезення вкраденого вантажу перевізником на підставі CMR №014322, слід зазначити, що в графі 5 CMR №014322 міститься посилання на реквізити електронного супровідного документа на товари, що підлягають оподаткуванню акцизним збором №21FRG979493. В зазначеному супровідному документі міститься весь перелік товару, перевезення якого здійснювалося на підставі CMR №014322.

Також, відомості про зазначений супровідний документ містяться в експортній декларації на вантаж №21 ЕХ211199С0001 разом з реквізитами інвойса на вантаж №FV216437 від 21.04.2021 в гр. 40 зазначеної експортної декларації.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скаржника, які зводяться до недоведеності позивачем обставин втрати з вини відповідача ввіреного йому вантажу, оскільки надані позивачем докази у сукупності підтверджують обставини незабезпечення відповідачем схоронності прийнятого ним до перевезення вантажу у наведеній в позові його кількості.

Відповідач, в свою чергу, доказів, на спростування наведених обставин не надав.

Окрім наведеного, оцінюючи доводи апелянта, колегією суддів враховуються також і надані суду першої інстанції Акціонерним товариством "Страхова компанія "Країна" пояснення та документи, які підтверджують обставини втрати частини вантажу, прийнятого відповідачем до перевезення.

Так, між вказаною страховою компанією та відповідачем було укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності автомобільних перевізників від 10.07.2020, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з настанням його відповідальності перед третіми особами, в тому числі, зокрема, із завданням шкоди майну фізичних та юридичних осіб під час виконання страхувальником своїх зобов`язань при здійсненні перевезень вантажів.

Як повідомила страхова, нею засобами електронного зв`язку від ТОВ "РАФ-ТРАНС" було отримано повідомлення про настання 23.04.2021 випадку (копія такого повідомлення міститься в матеріалах справи), з додатками до нього ( заявка на перевезення вантажу від 20.04.2021 №34822 та накладна CMR №014322).

Колегією суддів враховується, що безпосередньо самим відповідачем у повідомленні страховій вказано про крадіжку 23.04.2021 частини вантажу при його перевезенні за накладною CMR №014322.

При цьому, слід зазначити, що данні стосовно вказаної події, а саме її місця та дати, збігаються з даними відображеними в протоколі жандармерії Франції від 23.04.2021, належність якого як доказу, оспорює відповідач.

Таким чином, колегія суддів вважає недоведеними відповідачем обставини, які б могли бути підставою для звільнення його від відповідальності за втрату вантажу, а також обставини, які свідчать про належне забезпечення вантажу від дій сторонніх осіб, а тому доводи апелянта не можна визнати обґрунтованими та відповідними законодавству і обставинам у справі.

Як встановлює ч. 2 ст. 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. (ч. 1 ст. 225 ГК України)

Частина друга статті 22 ЦК України визначає, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14.04.2020 у справі №925/1196/18 надано таке визначення збитків це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Варто зазначити, що збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.

Для застосування такого виду відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд вважає, що наявними у справі доказами підтверджено факт недостачі вантажу, який поставлявся.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Протиправна поведінка відповідача полягала у порушенні взятого ним на себе зобов`язання зберігати вантаж з моменту прийняття вантажу до перевезення та до моменту видачі одержувачеві.

Те, що таке порушення вчинено саме з вини відповідача, встановлено судом вище, зокрема і внаслідок неспроможності відповідача як зобов`язаної сторони спростувати презумпцію своєї вини у недостачі вантажу.

Крім цього, наявним є причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, адже при отриманні товару від вантажовідправника, а також при завантаженні його для перевезення, товар був наявний в повному обсязі, а його недостача виникла під час його перевезення внаслідок недотримання обов`язку зберігати вантаж.

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позивач оцінив завдані відповідачем збитки внаслідок втрати вантажу в розмірі 452620,02 грн, що включають в себе вартість втраченого товару згідно інвойса від 21.04.2021, вартість витрат на транспортування, що підтверджується довідкою про транспортні витрати від 05.05.2021 №1706-3_1, витрати на митне оформлення товару за МД №UA100380/2021/083262, витрат на стікерування, марки акцизного податку, послуги митного терміналу, дозвільні відмітки.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що всі понесені витрати щодо товару закладені в собівартості 1 одиниці товару по кожному втраченому артикулу продукції, про що свідчить відповідний детальний розрахунок собівартості 1 одиниці товару та Акт списання №1 від 07.05.2021.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 23 Конвенції, якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.

Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов`язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, заперечення скаржника проти розміру збитку, визначеного позивачем, не приймаються апеляційним судом.

При цьому, при розрахунку завданої перевізником шкоди до уваги не бралися дані щодо арт. 809715 (Chateau Le Crock Saint-Estephe 2018/750ml) в кількості 1 (однієї) одиниці, оскільки зазначена пляшка вина була розбита на складі VEIS Sp.z.o.o під час стікерування вантажу.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості, визначної позивачем, суми збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У нинішній справі колегія суддів дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РАФ-ТРАНС" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/2700/22 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено: 06.02.2023 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Барсук