ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"23" січня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2726/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф. при секретарі судового засідання Рясний В.О. розглянувши матеріали справи №916/2726/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ (65031, м. Одеса, вул. В. Кирилова, 5-А, )

до відповідача: Приватного підприємства Антей-А (65020, м. Одеса, вул. Ковальська, буд. 30, кв. 8, )

про стягнення 517 652,45грн.

Представники:

Від позивача: Якових Є.В. ордер

Від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства Антей-А про стягнення 517 652,45грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №01 від 02.01.2018р.

Ухвалою від 18.10.2022р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ було залишено без руху.

24.10.2022р. до господарського суду надійшла заява (вх. №23623/22) від Товариство з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 31.10.2022р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/2726/22 в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач про місце, дату та час судових засідань повідомлявся судом за юридичною адресою. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Відповідно до ч.7 ст.120 ГПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за можливості сповістити їх з допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до ч.9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи суд встановив наступне.

02.01.2019р. між Приватним підприємством «АНТЕЙ-А» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСТЕ» (Покупець) був укладений договір поставки №01, за умовами якого Продавець зобов`язується поставити та передати у власність Покупця бетон (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах договору (п.1.1 договору).

Згідно п.3.1 ціна на товар, попередньо узгоджується сторонами, зазначена в рахунках фактурах Продавця з урахуванням ПДВ.

Вартість кожної партії товару узгоджується сторонами окремо, з урахуванням змін цін на ринку сирья та матеріалів, тарифів на перевезення, електроенергію та енергоносії, а також податкового законодавства України (п.3.2 договору).

Відповідно до п.3.3 рахунок-фактура оформлюється на підставі заявки Покупця.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що Покупець зобов`язується провести передоплату за партію товару шляхом банківського перерахунку коштів в національній валюті України на поточний рахунок Продавця в розмірі 100 % згідно виставленого рахунку.

Продавець зобов`язується поставити товар в асортимент, кількості та строки, узгоджені сторонами в заявці Покупця (п.4.1 договору).

Відповідно до п.4.3 датою поставки вважається дата, зазначена в товарній накладній.

Позивач вказує, що 15 лютого 2022 року Приватне підприємство «АНТЕЙ-А» надіслало Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКСТЕ» рахунок-фактуру №СФ-0000122 від 15.02.2022 року на оплату товару, а саме: розчину М-150 у кількості 200 куб. м., на суму 500 000 грн, який було оплачено ТОВ «ЕКСТЕ» в той же день, що підтверджується платіжним дорученням №1771 від 15 02.2022 року.

Проте, відповідач свої зобов`язання щодо поставки оплаченого товару належним чином та в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в сумі 500 000грн.

Позивач зазначає, що 27.07.2022 року ним було направлено на адресу Відповідача претензію від 20.07.2022р. за вих. № 20072022/1 з вимогою повернути грошові кошти за непоставлений товару у сторк не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання відповідної вимоги.

Зазначена претензія була отримання відповідачем 11.08.2022р., проте була залишена останнім без відповіді та задоволення.

Крім того, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, позивачем було нараховано відповідачу 3% річних в сумі 2 547,95грн. та інфляційних витрат в сумі 15 104,50грн.

Отже, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договорам поставки №01 від 02.01.2018р.., щодо поставки оплаченого товару, Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно ст.. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено що, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

З матеріалів справи вбачається, що 02.01.2019р. між Приватним підприємством «АНТЕЙ-А» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСТЕ» (Покупець) був укладений договір поставки №01, за умовами якого Продавець зобов`язується поставити та передати у власність Покупця бетон (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість на умовах договору (п.1.1 договору).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Абзацом 1 ч. 1. ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 3.4 договору передбачено, що Покупець зобов`язується провести передоплату за партію товару шляхом банківського перерахунку коштів в національній валюті України на поточний рахунок Продавця в розмірі 100 % згідно виставленого рахунку.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договорами поставки виконав в повному обсязі, а саме 15 лютого 2022 року Приватне підприємство «АНТЕЙ-А» надіслало Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКСТЕ» рахунок-фактуру №СФ-0000122 від 15.02.2022 року на оплату товару, а саме: розчину М-150 у кількості 200 куб. м., на суму 500 000 грн, який було оплачено Позивачем в той же день, що підтверджується платіжним дорученням №1771 від 15 02.2022 року.

Відповідно до ч.1 ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

В той же час, відповідач свої зобов`язання щодо поставки оплаченого товару належним чином та в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованості в сумі 500 000грн.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 27.07.2022 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача претензію від 20.07.2022р. за вих. № 20072022/1 з вимогою повернути грошові кошти за непоставлений товару у сторк не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання відповідної вимоги. Зазначена претензія була отримання відповідачем 11.08.2022р., проте була залишена останнім без відповіді та задоволення.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вартості оплаченого та непоставленого товару в сумі 500 000грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно абз.5, 6 п.2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові... Тієї ж позиції дотримується ВСУ у постановах від 04.07.2011 по справі №13/210/10, від 12.09.2011р. по справі № 6/433-42/183 та ВГСУ у постанові від 16.03.2011 по справі № 11/109.

Позивачем було нараховано три відсотки річних в розмірі 2 547,95грн. та інфляційних витрат в сумі 15 104,50грн.

Розглянувши здійснений позивачем розрахунок суми трьох відсотків річних та інфляційних витрат судом встановлено його помилковість в частині періоду нарахування, оскільки позивачем не було враховано три робочих дні з моменту отримання претензії, у зв`язку з чим за допомогою системи "Ліга-Закон" судом зроблено власний розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат, згідно якого сума трьох відсотків річних становить 2 301,37грн., а інфляційних витрат складає 9 500грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, наявними в матеріалах справи, проте враховуючи перерахунок трьох відсотків річних та інфляційних витрат підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ (65031, м. Одеса, вул. В. Кирилова, 5-А, ) до Приватного підприємства Антей-А (65020, м. Одеса, вул. Ковальська, буд. 30, кв. 8, ) задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства Антей-А (65020, м. Одеса, вул. Ковальська, буд. 30, кв. 8, ) на Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКСТЕ (65031, м. Одеса, вул. В. Кирилова, 5-А, ) основний борг в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч)грн., інфляційні витрати в сумі 9 500 (дев`ять тисяч п`ятсот)грн., 3% річних в сумі 2 301 (дві тисячі триста одна)грн. 37коп. та судовий збір в сумі 7 677 (сім тисяч шістсот сімдесят сім)грн. 02коп.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 30 січня 2023 р.

Суддя К.Ф. Погребна