номер провадження справи 4/114/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 Справа № 908/1725/22

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Зінченко Наталя Григорівна, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ», (69001, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 45-Б), представник позивача адвокат Борисенков Віталій Сергійович, (69015, м. Запоріжжя, вул. Стешенко, буд. 23/32)

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод», (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 2)

про стягнення 672507,89 грн.

08.09.2022 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява вих. № б/н від 07.09.2022 (вх. № 1896/08-07/22 від 08.09.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ», м. Запоріжжя до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод», м. Запоріжжя про стягнення 672507,89 грн. заборгованості за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021, в тому числі 626138,40 грн. основного боргу за поставлений товар, 18201,84 грн. пені, 4374,39 грн. 3 % річних та 23793,26 грн. інфляційних втрат.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2022 справу № 908/1725/22 за вищевказаною позовною заявою розподілено судді Зінченко Н.Г.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1725/22 в порядку спрощеного позовного провадження, справі присвоєно номер провадження справи 4/114/22, ухвалено здійснювати розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заявлені позивачем вимоги викладені в позовній заяві та обґрунтовані посиланням на приписи ст., ст. 15, 16, 509 525, 526, 530,610, 625, 655, 662, 692, 712 ЦК України, ст., ст. 20, 173 175, 193 ГК України. Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що через порушення відповідачем умов договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021 та положень чинного законодавства в частині оплати за поставлений товар за видатковою накладною № 10 від 07.02.2022 у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 626138,40 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару, позивачем на підставі положень ст. 625 ЦК України та умов договору нараховані відповідачу інфляційні втрати в сумі 23793,26 грн., 3 % річних в розмірі 4374,39 грн. і пеня в сумі 18201,84 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь 672507,89 грн. заборгованості за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021, в тому числі 626138,40 грн. основного боргу за поставлений товар, 18201,84 грн. пені, 4374,39 грн. 3 % річних та 23793,26 грн. інфляційних втрат. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 10087,63 грн. судового збору. Крім того, в позовній заяві позивачем зазначався попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на професійну правничу допомогу, який визначений позивачем в розмірі 13000,00 грн.

20.10.2022 до служби діловодства господарського суду Запорізької області від позивача надійшла Заява про вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу вих. № б/н від 18.10.2022 (вх. № 12869/08-08/22 від 20.10.2022), відповідно до якої позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 4000,00 грн. за вивчення матеріалів, складання позовної зави та подання до господарського суду Запорізької області позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ» до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» про стягнення 672507,89 грн. заборгованості з урахуванням процентів річних, інфляційних втрат та пені за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.09.2022 про відкриття провадження у справі № 908/1725/22 відповідачу запропоновано у строк до 28.09.2022, але не пізніше 15 днів з дня отримання ухвали суду, подати відзив на позовну заяву і всі можливі докази у підтвердження його заперечень проти позову або його визнання, а також у строк до 28.10.2022, проте не пізніші 10 днів з дня отримання від позивача відповіді на відзив на позовну заяву, подати суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. Цією ж ухвалою суду позивачу запропоновано у строк до 13.10.2022, проте не пізніше 10 днів з дня отримання від відповідача відзиву на позовну заяву, подати суду відповідь на відзив на позовну заяву.

06.10.2022 до служби діловодства господарського суду Запорізької області від відповідача на підставі ст., ст. 165, 251 ГПК України надійшов Відзив на позовну заяву вих. № 5457 від 06.10.2022 (вх. № 12319/08-08/22 від 06.10.2022).

У відповідності до ч. 8 ст. 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Згідно норм ч. 1 ст. 251 ГПК України у спрощеному позовному провадженні відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрих-кодовий ідентифікатор 949) копія ухвали від 13.09.2022 про відкриття провадження у справі № 908/1725/22 отримана уповноваженою особою відповідача 22.09.2022

Таким чином, виходячи з приписів ч. 8 ст. 165 ГПК України, відповідач мав право подати відзив на позовну заяву у строк до 07.10.2022 включно.

За таких обставин, суд вважає, що Приватним акціонерним товариством «Запорізький електровозоремонтний завод» відзив на позовну заяву поданий в межах строку, встановленого законом та судом в ухвалі суду по справі від 13.09.2022

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечив. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зазначив, що між сторонами дійсно укладений договір поставки № 211027-4 від 27.10.2021, за умовами якого позивач (Постачальник) зобов`язався поставляти відповідачу (Замовнику) товари, зазначені в специфікаціях, додатках до договору, а відповідач зобов`язався прийняти і оплатити ці товари на умовах договору. Як вбачається з позовної зави фактично спір між сторонами виник з приводу видаткової накладної № 10 від 07.0.202 на поставку товару на суму 626138,40 грн. За умовами п. 4.2 договору Замовник здійснює оплат поставленого товару (поставленої партії товару) протягом 60 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отримання Замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому (за виключенням випадку здійснення попередньої оплати) Замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації Постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), а у разі якщо після поставки товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, Замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації Постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. Як зазначає відповідач, позивачем не надані докази направлення відповідачу оригіналу рахунку на оплату товарів, поставлених згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022. Таким чином, на думку відповідача, строк оплати товару не настав. Крім того, за умовами п. 5.4 договору товар постачається партіями відповідно до письмових заявок Замовника. В п. 5.7 договору сторони передбачили, що Постачальник не має права поставляти товар за цим договором без письмової заявки на постачання товару від Замовника. Позивачем не надані суду заявки відповідача на поставку товару, отже, позивачем не доведено, що постачання товару здійснено відповідно до умов договору. За таких обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними і недоведеними, тому, відповідно, не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення пені, річних відсотків та інфляційних нарахувань. Також відповідач вважає, що позивачем помилково розраховані інфляційні нарахування починаючи з червня 2022 року. У відзиві на позовну заяву відповідачем, крім того, заявлено клопотання про зменшення заявленої позивачем до стягнення пені до суми 1,00 грн. В обґрунтування вказаного клопотання відповідач посилається на ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч., ч. 1, 2 ст. 233 ГК України та зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015 Приватне акціонерне товариство «Запорізький електровозоремонтний завод» є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, 100 % акцій якого належать АТ «Укрзалізниця». Основною діяльністю відповідача є забезпечення капітального ремонту електровозів АТ «Укрзалізниця», тобто забезпечення перевозки вантажів та пасажирів залізничним транспортом. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Наразі, відповідними Указами Президента України строк, на який на території України введено режим воєнного стану, продовжено до 19.02.2023. Відповідач знаходиться на території Запорізької міської територіальної громади, тобто в районі ведення бойових дій. Російські окупаційні війська наносять удари, вперш за все, по об`єктам критичної інфраструктури, у тому числі по залізничній інфраструктурі. Саме введення на території України режиму воєнного стану стало причиною несплати відповідачем товару за договором та важкого стану підприємств залізничного транспорту. Заявлена позивачем до стягнення пеня є надмірно великою для підприємства відповідача. З урахуванням викладеного, відповідач просить суд в позові відмовити повністю, проте у разі задоволення позовних вимог в частині стягнення пені зменшити розмір пені до суми 1,00 грн. Також відповідач просить суд розглядати справу з викликом сторін.

Позивач правом на подання відповіді на відзив на позовну заяву не скористався, відповідну письмову заяву суду не подав, відтак заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходили.

У відповідності до частин 2 і 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, 13.10.2022 сплив тридцятиденний термін наданий сторонам на вчинення процесуальних дій, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням. Будь-яких процесуальних заяв або заяв по суті протягом цього періоду до суду не надходило. Тому суд вважає за можливе розглянути вказану справу по суті.

Відповідно до ч., ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Розглянувши клопотання Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» про розгляд справи № 908/1725/22 в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, суд не вбачає підстав для його задоволення, з урахуванням наступного.

Частиною 6 ст. 252 ГПК України встановлено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Заявивши клопотання про розгляд справи № 908/1725/22 в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач взагалі не навів жодного обґрунтування цього клопотання.

Згідно із ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

Статтею 13 ГПК України визначено, що змагальність сторін, як один із принципів господарського судочинства, полягає в тому, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Зазначена норма кореспондується зі ст. 74 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. (Рішення ЄСПЛ у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008)

За приписами ч., ч. 1-5 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Враховуючи викладене, встановлення судом фактичних обставин даної справи буде здійснено судом за результатами дослідження та надання правової оцінки письмовим доказам, які подані сторонами у справі, зокрема, відповідач має скористався правом подати відзив на позовну заяву.

За таких обставин, суд вважає, що Приватним акціонерним товариством «Запорізький електровозоремонтний завод» не наведено існування обставин, які можуть бути підставами для розгляду справи № 908/1725/22 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, приймаючи до уваги військову агресію Російської Федерації проти України, ведення на території України режиму воєнного стану, складну безпекову ситуацією в місті Запоріжжі, постійні ракетні обстріли обласного центру і, відповідно, наявність обставин, що загрожують життю, здоров`ю та безпеці працівників апарата суду та відвідувачів суду в умовах збройної агресії проти України, рішення прийнято без його проголошення 31.01.2023.

Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ

27.10.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ», (Постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Запорізький електровозоремонтний завод», (Замовник, відповідач у справі) укладено Договір поставки № 211027-4 (далі за текстом Договір).

Відповідно до умов п. 1.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.12.2021 Постачальник зобов`язався у 2021-2022 роках поставити (передати у власність) Замовникові товари, зазначені в специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору, а Замовник прийняти і оплатити такі товари на умовах цього Договору.

Пунктом 10.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 30.12.2021 визначено, що Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.06.2022, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за цим Договором.

Сторонами доказів розірвання, припинення чи визнання недійним Договору суду не надано.

Згідно з п. 1.2 Договору найменування, номенклатура, асортимент, марка, кількість товарів визначаються відповідно до специфікації(ій) додатку(ів) до цього Договору. Виробник товарів відповідно до специфікації(ій) додатку(ів) до цього Договору.

За умовами п., п. 3.1-3.3 Договору сторони домовилися, що ціна (сума, загальна вартість) Договору становить 2613305,40 грн., у тому числі ПДВ 435550,90 грн. ціна за одиницю товару зазначається у специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору. Замовник оплачує поставлений Постачальником товар виключно за ціною, вказаною у специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору. Ціни на товари за цим Договором, ціни у видаткових накладних, у рахунках на оплату товарів, інших документах до цього договору вказуються в національній валюті України.

Відповідно до п., п. 4.1, 4.2 Договору Розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються у безготівковій формі. Замовник здійснює оплат поставленого товару (поставленої партії товару) протягом 60 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отримання Замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому (за виключенням випадку здійснення попередньої оплати) Замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації Постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), а у разі якщо після поставки товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, Замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації Постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. У разі, якщо закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п. 4.2 цього Договору, Постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим Договором продовжується до дати реєстрації Постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН.

Пунктами 5.2, 5.4, 5.5 Договору визначено, що місце та умови поставки товарів: товар постачається за рахунок та транспортом Постачальника на склад Замовника на умовах DDP (згідно Інкотермс 2000): Україна, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, 2. Товар постачається партіями відповідно до письмових заявок Замовника. Право власності на товар, зазначений в специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору, переходить до Замовника з моменту підписання сторонами/представниками сторін видаткової накладної. Видаткова накладна є первинним документом.

Підтвердженням про одержання товару Замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін. (п. 5.12 Договору)

Як зазначено в п. 6.3.1 Договору Постачальник зобов`язується забезпечити поставку товарів у строки встановлені цим Договором.

В свою чергу, Замовник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати за поставлені товари. (п. 6.1.1 Договору)

З наданих до матеріалів справи письмових доказів вбачається, що сторонами у справі складена і підписана Специфікація № 1 - Додаток № 1 до Договору на поставку товару в загальному розмірі 2613305,40 грн. з ПДВ. У вказаній Специфікації № 1 сторонами визначені: найменування, марка сталі, розмір, ГОСТ, виробник, одиниці виміру, кількість, ціну без ПДВ та загальну суму, товарів, що постачається позивачем відповідачу за умовами Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, обумовлений Договором, про що свідчать наступні видаткові накладні:

- № 5 від 28.10.2021 на суму 592566,12 грн. з ПДВ;

- № 6 від 29.10.2021 на суму 108108,00 грн. з ПДВ;

- № 18 від 212.11.2021 на суму 543348,00 грн. з ПДВ;

- № 27 від 24.12.2021 на суму 21148,20 грн. з ПДВ;

- № 4 від 18.01.2022 на суму 72627,60 грн. з ПДВ;

- № 10 від 07.02.2022 на суму 626138,40 грн. з ПДВ.

Вказані вище видаткові накладні на загальну підписані уповноваженими особами з боку Постачальника і Замовника, а підпис Постачальника скріплений печаткою юридичної особи.

Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що відповідачем повністю оплачена вартість товару, поставленого за видатковими накладними № 5 від 28.10.2021 і № 6 від 29.10.2021.

Крім того, господарським судом Запорізької області розглядалася справа № 908/718/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ» до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» про стягнення 637123,80 грн. заборгованості за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021.

Під час розгляду вказаної справи відповідачем частково була оплачена вартість товару, поставленого згідно видаткової накладної № 18 від 22.1.2021.

19.07.2022 ухвалою господарського суду Запорізької області у справі № 908/718/22 затверджено мирову угоду сторін та провадження у справі закрито. На виконання затвердженої судом у справі № 908/718/22 мирової угоди відповідачем повністю оплачений товар поставлений згідно видаткових накладних № 18 від 22.11.2021, № 27 від 24.12.2021 та № 4 від 18.01.2022.

Відповідач проти зазначених фактів не заперечив.

Таким чином, на час вирішення судом справи № 908/1725/22 відповідачем залишився неоплачений товар, поставлений згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022, на загальну суму 626138,40 грн.

Отже, факт поставки позивачем відповідачу товару на суму 626138,40 грн. згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022 на виконання умов Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021 доведений самою видатковою накладною № 10 від 07.02.2022, яка узгоджена сторонами та підтверджує факт прийняття відповідачем товару без жодних зауважень та претензій, про що свідчать підписи уповноважених представників позивача та відповідача на цій видатковій накладній.

Також з матеріалів справи вбачається, що факт поставки товару за умовами Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021 згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022 на суму 626138,40 грн. підтверджується товарно-транспортною накладною № Р 10 від 07.02.2022.

Таким чином, позивач взяті на себе зобов`язання згідно умов Договору виконав у повному обсязі та належним чином.

Відповідачем факт отримання від позивача товару на загальну суму 626138,40 грн. згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022 не оспорюється, належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростований.

Доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи заявки Замовника на поставку товару, що свідчить, на думку відповідача, про недоведеність факту поставки товару на суму 626138,40 грн. згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022 саме в рамках Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021, спростовуються тим, що в самій видатковій накладній № 10 від 07.02.2022 міститься посилання на Договір поставки № 211027-4 від 27.10.2021, а вказана видаткова накладна відповідачем підписана без зауважень і заперечень.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов`язаний сплатити повну ціну переданого товару.

Зі змісту п. 4.2 Договору вбачається, що сторонами чітко визначений строк оплати отриманого товару у випадку відсутності передоплати за товар, а саме Замовник здійснює оплат поставленого товару (поставленої партії товару) протягом 60 банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної. При цьому Замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації Постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. У разі, якщо закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п. 4.2 цього Договору, Постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим Договором продовжується до дати реєстрації Постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що на виконання вимог п. 4.2 Договору 14.06.2022 позивачем зареєстровано в ЄРПН податкову накладну № 5 від 07.02.2022 на поставку товару на загальну суму 626138,40 грн., поставлено за видатковою накладною № 10 від 07.02.2022. Факт реєстрації податкової накладної № 5 від 07.02.2022 підтверджується квитанцією № 1 від 14.06.2022.

Таким чином, враховуючи умови п. 4.2 Договору строк оплати за товар, поставлений за видатковою накладною № 10 від 07.02.2022, настав 14.06.2022.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата товару, отриманого за видатковою накладною № 10 від 07.02.2022, у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена.

Таким чином, станом на час звернення позивача до суду з позовом у даній справі заборгованість відповідача за отриманий товар згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022 за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 становить 626138,40 грн.

Відповідачем факт порушення взятих на себе зобов`язань за умовами Договору в частині своєчасної і повної оплати за отриманий товар належними і допустимими доказами, в розумінні ст., ст. 76, 77 ГПК України, не спростований.

За змістом положень статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення наведено й у статтях 525, 526 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар станом на час прийняття рішення в повному обсязі не погашена, суд вважає доведеним, обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача основний боргу в розмірі 626138,40 грн.

Заперечення відповідача, що, оскільки позивачем не надані докази направлення йому оригіналу рахунку на оплату товарів, поставлених згідно видаткової накладної № 10 від 07.02.2022, то, відповідно, строк оплати товару не настав, спростовуються наступним.

Як вже зазначалося судом раніше, частиною 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, судом досліджено умови Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021, пунктом 4.2 якого визначено, що Замовник здійснює оплату товару протягом 60 банківських днів з дня підписання сторонами видаткової накладної на підставі отриманого оригіналу рахунку на оплату товару.

Оскільки товар отриманий відповідачем 07.02.2022 на підставі належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, тому, відповідно, строк оплати за товар у відповідача настав, і отримання, але нездійснення відповідачем оплати товару є порушенням договірних зобов`язань. Тобто, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару.

Відповідач, відповідно до умов Договору та оформленої і підписаної, в тому числі зі сторони Відповідача на підставі довіреності на отримання товару форми М-2 № 171 від 07.02.2022, видаткової накладної № 10 від 07.02.2022, в якій є посилання на Договір поставки № 211027-4 від 27.10.2021 та зазначено суму переданого позивачем і отриманого відповідачем товару, був обізнаний про суму оплати, яку мав здійснити за отриманий ним товар. Обставин щодо неможливості здійснення оплати за отриманий товар судом не встановлено.

За таких обставин, хоча в Договорі поставки № 211027-4 від 27.10.2021 й зазначено, що оплата здійснюється «на підставі рахунку», однак за змістом статті 692 ЦК України та пункту 4.2 Договору така умова Договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується «з дня отримання товару», а не рахунку.

Суд звертає увагу, що за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в численних постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 910/32579/15, від 29.08.2019 у справі № 905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18 та інших.

Нормами ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України)

Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Вимоги щодо стягнення пені позивач обґрунтовує пунктом 7.2.1 Договору, яким сторони визначили, що у разі порушення строків оплати отриманого товар Замовник сплачує Постачальник пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Оскільки судом встановлений факт порушення відповідачем зобов`язань по оплаті отриманого товару у передбачені Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 строки та розмірі, то вимога позивача про стягнення з відповідача пені є законною та обґрунтованою.

Відповідно до розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 становить 18201,84 грн., яка розрахована за період з 15.06.202 по 07.09.2022.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» наданий позивачем розрахунок пені та встановлено, що розрахунок позивачем виконано правильно.

Отже, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 18201,84 грн. пені.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню, до розміру 1,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 ст. 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Зі змісту наведених норм вбачається, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Таким чином, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19.

При застосуванні частини 3 ст. 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, до обставин, що ускладнюють виконання рішення відповідач відносить те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 83 від 04.03.2015 Приватне акціонерне товариство «Запорізький електровозоремонтний завод» є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, 100 % акцій якого належать АТ «Укрзалізниця». Основною діяльністю відповідача є забезпечення капітального ремонту електровозів АТ «Укрзалізниця», тобто забезпечення перевозки вантажів та пасажирів залізничним транспортом. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України введено правовий режим воєнного стану. Відповідач знаходиться на території Запорізької міської територіальної громади, тобто в районі ведення бойових дій. Російські окупаційні війська наносять удари, вперш за все, по об`єктам критичної інфраструктури, у тому числі по залізничній інфраструктурі. Саме введення на території України режиму воєнного стану стало причиною несплати відповідачем товару за договором та важкого стану підприємств залізничного транспорту. Заявлена позивачем до стягнення пеня є надмірно великою для підприємства відповідача.

Матеріали справи свідчать, що відповідач прострочив виконання обов`язку з оплати поставленого товару за Договором.

Зменшення розміру пені до розміру 1,00 грн. фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

В свою чергу, нарахована позивачем пеня в розмірі 18201,84 грн. базується на умовах Договору поставки № 211027-4 від 27.10.2021, які в силу закону є обов`язковими для виконання, у тому числі для відповідача. Укладаючи вказаний Договір, відповідач усвідомлював всі ризики та свідомо, з доброї волі, погодився на його умови, в тому числі і щодо нарахування пені. Здійснюючи господарську діяльність, відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Дослідивши наведені відповідачем обставини та подані в їх обґрунтування докази, суд вважає, що надані документи жодним чином не свідчать про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості і здійсненні з його боку конкретних дій щодо вжиття усіх можливих заходів для виконання зобов`язань за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази не свідчать про винятковість розглядуваного випадку. Крім того, розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, суд вважає співрозмірним з порушенням.

З приводу посилань відповідача на запровадження на усій території України режиму воєнного стану суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.

Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання. При цьому закон звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо воно стало саме наслідком форс-мажору.

Отже, визначення форс-мажору передбачає, що сам по собі воєнний стан не може бути автоматично форс-мажором, для визнання його таким обов`язково щоб він безпосередньо спричинив неможливість виконати те чи інше договірне зобов`язання.

Таким чином, ознаками форс-мажорних обставин є наступні: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Господарський суд наголошує, що форс-мажор (у даному випадку військова агресія проти України) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності.

Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Також суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі війська агресія Російської Федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вище наведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Також суд звертає увагу, що, статтею 3 ЦК України закріплено, що одним із основних принципів цивільного права є принцип добросовісності, розумності та справедливості.

Введення на території України режиму воєнного стану є загальновідомою обставиною, проте всі громадяни та підприємства, установи та організації України знаходяться в однаковому становищі, тому позивач у справі (Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ») також знаходиться в несприятливому економічному становищі, а отже правомірно очікує на сплату йому відповідачем боргу за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021.

Відповідно до приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основною боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, порушення відповідачем грошового зобов`язання тягне за собою наслідки, передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання з оплати товару, поставленого за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021, вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних і інфляційних втрат заявлені позивачем обґрунтовано.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним нараховані 3 % річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 в загальному розмірі 4374,39 грн., які розраховані за період з 15.06.2022 по 07.09.2022.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок 3 % річних, та встановлено, що даний розрахунок виконаний правильно.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 4374,39 грн. 3 % річних.

Що стосується інфляційних втрат, слід зазначити наступне.

Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У постанові Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/1307/19 викладений правовий висновок, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Позивачем заявлена вимога про стягнення 23793,26 грн. інфляційних втрат, які розраховані за загальний період червень - липень 2022 року.

Судом перевірений за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство» розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та встановлено, що даний розрахунок виконаний правильно.

З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача 23793,26 грн. інфляційних втрат заявлена обґрунтовано та підлягає задоволенню судом.

Відповідачем контррозрахунок суми заборгованості (в тому числі, основного боргу, пені, річних відсотків та інфляційних нарахувань) заявленої позивачем до стягнення суду не наданий, а доводи відповідача щодо неправильного розрахунку інфляційних нарахувань спростовуються вище наведеними нормами законодавства.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог.

Доводи відповідача, наведені в обґрунтування заперечень на позовну заяву, судом визнані безпідставними та недоведеними.

На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, заснованими на законі, доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, оскільки спір доведено до суду з його вини.

Що стосується судових витрат на правову допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Позивач в позовній заяві навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які просив стягнути їх з відповідача. Також позивачем надана суду заява про вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до якої позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 4000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Зі змісту ст. і ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно частин 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126).

На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав суду Договір про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.05.2022, укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» в особі Голови Семенова М.В., Додаткову угоду № 1 від 03.05.2022 до Договору про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.05.2022, акт приймання-передачі послуг від 08.09.2022 на загальну суму 4000,00 грн., в якому викладено детальний опис виконаних робіт та який підписано позивачем в особі директора Савченко Х.Ю. та Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» в особі Голови Семенова М.В. Також в матеріалах справи наявний Ордер на надання правничої (правової) допомоги) серія АР № 1088649 від 13.05.2022 на представництво адвокатом Борисенковим В.С. інтересів ТОВ «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ» в господарському суді Запорізької області.

Суд зазначає, що критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 916/1777/19 зазначено, що вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідач заперечень проти покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн. не надав.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України"» від 26.02.2015, п.,п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

За результатами вирішення спору у даній справі суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

В Акті приймання-передачі послуг від 08.09.2022 за Договором про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.05.2022 на суму 4000,00 грн. зазначено, що Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» надані ТОВ «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ» наступні послуги: вивчення матеріалів, складення та подання до господарського суду Запорізької області позовної зави Клієнта (ТОВ «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ») до ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» про стягнення 672507,89 грн. заборгованості з урахуванням процентів річних, інфляційних втрат та пені за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 вартістю 4000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява вих. № б/н від 07.09.2022 (вх. № 1896/08-07/22 від 08.09.2022), за якою порушено провадження у справі № 908/1725/22 про стягнення з ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» 672507,89 грн. заборгованості за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021, підписана представником ТОВ «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ» адвокатом Борисенковим В.С.

Дослідивши зміст наданої адвокатом професійної правничої допомоги, про яку зазначено в Акті приймання-передачі послуг від 08.09.2022 за Договором про надання правничої (правової) допомоги б/н від 03.05.2022 на суму 4000,00 грн., суд вважає, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. є реальними, обґрунтованими і підтвердженими матеріалами справи, розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатами обсягом робіт.

Враховуючи наведене, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 4000,00 грн. витрат професійну правничу допомогу.

Керуючись ст., ст. 123, 126, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ», м. Запоріжжя до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод», м. Запоріжжя про стягнення 672507,89 грн. заборгованості за договором поставки № 211027-4 від 27.10.2021 задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод», (69095, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, буд. 2, ідентифікаційний код юридичної особи 01056273) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД МЕТАЛУРГ ЗАПОРІЖЖЯ», (69001, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 45-Б, ідентифікаційний код юридичної особи 42985004) 626138 (шістсот двадцять шість тисяч сто тридцять вісім) грн. 40 коп. основного боргу, 18201 (вісімнадцять тисяч двісті одну) грн. 84 коп. пені, 4374 (чотири тисячі триста сімдесят чотири) грн. 39 коп. 3 % річних, 23793 (двадцять три тисячі сімсот дев`яносто три) грн. 26 коп. інфляційних втрат, 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. судових витрат на посесійну правничу допомогу адвоката та 10087 (десять тисяч вісімдесят сім) грн. 63 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне судове рішення складено « 31» січня 2023 р.

Суддя Н. Г. Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Центрального апеляційного господарського суду через господарський суд Запорізької області, а у разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.