ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

06 лютого 2023 року Справа № 902/466/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін"

на рішення Господарського суду Вінницької області 20.10.2022

(ухвалене о 15:48 год. у м. Вінниці, повний текст складено 31.10.2022)

у справі № 902/466/22 (суддя Шамшуріна М.В.)

за позовом керівника Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Северинівської сільської ради

до відповідачів:

1) Жмеринської районної державної адміністрації

2) Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін"

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди, зобов`язання повернути водний об`єкт загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду

за участю представників сторін:

від Северинівської сільської ради - не з`явився;

від Жмеринської районної державної адміністрації - Гуменюк В.М.;

від Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" - Зільберт О.Є.;

прокурор - Гарбарук В.А.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Жмеринської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області звернувся до Господарського суду Вінницької області із позовом до Жмеринської районної державної адміністрації та Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області № 45 від 08.02.2005 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця;

- визнати недійсним договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду, укладений 10.02.2005 між Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області та Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", який зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.04.2008 за № 01;

- зобов`язати Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" повернути державі в особі Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області водний об`єкт загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :06:002:0043 площею 34,9688 га, який розташований за межами населеного пункту на території с. Олександрівка Северинівської об`єднаної територіальної громади Жмеринського району Вінницької області.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області № 45 від 08.02.2005 є незаконними та підлягає скасуванню, а договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду від 10.02.2005 визнанню недійсним, з огляду на те, що під час прийняття спірного розпорядження та укладення договору оренди були порушені вимоги чинного на час виникнення спірних правовідносин земельного і водного законодавства.

Рішенням Господарського суду Вінницької області 20.10.2022 у справі № 902/466/22 позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця". Визнано недійсним договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою водного фонду, укладений 10.02.2005 між Жмеринською районною державною адміністрацією та Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", який зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.04.2008 за № 01. Зобов`язано Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" повернути державі в особі Северинівської сільської ради водний об`єкт загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :06:002:0043 площею 34,9688 га, який розташований за межами населеного пункту на території с. Олександрівка Северинівської об`єднаної територіальної громади Жмеринського району Вінницької області. Стягнуто з Жмеринської районної державної адміністрації на користь Вінницької обласної прокуратури 3 721 грн 50 коп. витрат на сплату судового збору. Стягнуто з Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" на користь Вінницької обласної прокуратури 3 721 грн 50 коп. витрат на сплату судового збору.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 08.02.2005 № 45 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" є незаконним, оскільки прийняте з порушенням визначеної законом компетенції, так як районна державна адміністрація мала право розпоряджатись земельними ділянками водного фонду лише для ведення водного господарства, в той час як в цьому випадку водний об`єкт загальнодержавного значення з земельною ділянкою був наданий для риборозведення, рибальства та відпочинку.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди водного об`єкту, суд вказав, що такий правочин укладено на підставі розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації від 08.02.2005 № 45, при прийнятті якого Жмеринська районна державна адміністрація вийшла за межі своїх повноважень та не могла виступати орендодавцем у спірних правовідносинах, що є підставою для визнання договору недійсним.

Окрім того, суд встановив, що станом на момент укладення спірного договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки не здійснювалася та розмір орендної плати, зазначений в договорі було визначено без проведення такої оцінки, що також є підставою для визнання договору недійсним.

Щодо вимоги про повернення водного об`єкту із земельною ділянкою водного фонду, суд вказав, що передача та зайняття спірної земельної ділянки водного фонду не ґрунтується на законі, користування земельною ділянкою Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" поза межами правових підстав продовжується на підставі спірних розпорядження та договору.

Місцевий господарський суд вказав, що таке порушення є триваючим, а відповідна вимога може бути заявлена в будь-який час протягом якого триває порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду та до таких вимог строк позовної давності не застосовуються.

Тому, суд відхилив доводи ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" щодо спливу строку позовної давності.

Також, суд дійшов висновку про наявність у прокурора належних повноважень для здійснення представництва інтересів держави у цій справі.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 13, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 391, 393, 632 ЦК України, ст. ст. 207, Господарського кодексу України, ст. ст. 3, 17, 58, 59, 93, 116, 122, 123, 124, 152, 210 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 4, 6, 51, 84, 85 Водного кодексу України, ст. ст. 7, 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", ст. ст. 4, 15, 21, 27 Закону України "Про оренду землі", ст. ст. 13, 20 Закону України "Про оцінку земель", ст. ст. 11, 19, 24 Закону України "Про плату за землю".

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Вінницької області 20.10.2022 у справі № 902/466/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

- в прокуратури відсутні підстави для представництва інтересів держави в особі Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру";

- Жмеринська районна державна адміністрація при прийнятті розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації №45 від 08.02.2005 та укладення спірного Договору не перевищувала своїх повноважень, а суд невірно застосував ст. 122 Земельного Кодексу України, не зазначив у рішенні пояснення відповідачів щодо застосування 122 статті Земельного Кодексу України та ст. 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", та не надав їм належної правової оцінки;

- суд не врахував, що на момент виникнення спірних правовідносин, при встановленні орендної плати за користування земельної ділянкою державною та комунальною власністю, нормативно-грошова оцінка якої не проведена проводилась згідно Закону України "Про плату за землю", відповідно до нормативно-грошової оцінки рілля по області;

- суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних відносин ст. 256 ЦК України, позивачем пропущений загальний строк позовної давності, що становить 3 роки, з огляду на те, що цей позов не є негаторним, оскільки його предмет не стосується продовжуваної протиправної поведінки.

Враховуючи викладене, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Прокурор у відзиві просить рішення Господарського суду Вінницької області від 20.10.2022 у справі № 902/466/22 залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" - без задоволення, виходячи з такого.

Розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області від 08.02.2005 № 45 ПП "РСФ "Дельфін" надано в оренду водний об`єкт із земельною ділянкою площею 34,9688 га на території Олександрівської сільської ради Жмеринського району терміном 20 років для риборозведення та рибальства.

На підставі зазначеного розпорядження між Жмеринською районною державною адміністрацією та ПП "РСФ "Дельфін" 10.02.2005 укладено договір оренди водного об`єкту із земельною ділянкою водного фонду

Районна державна адміністрація перевищила свої повноваження, оскільки надання земельних ділянок для здійснення риборозведення та за межами населеного пункту відноситься до повноважень Вінницької обласної державної адміністрації.

Помилковим є ототожнення відповідачем поняття "місцеві державні адміністрації" із статусом та повноваженнями лише районної державної адміністрації.

Зміст спірного договору оренди від 10.02.2005 свідчить, що нормативна грошова оцінка наданої в оренду ПП "РСФ "Дельфін" земельної ділянки загальною площею 34,9688 га не проводилась, що також підтверджується інформацією Відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 03.06.2021 № 0-2-0.22-65/106-21 та не заперечувалося відповідачем під час судового розгляду справи.

Статтею 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції чинній момент виникнення правовідносин) передбачено випадки обов`язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, для визначення розміру орендної плати за використання визначених земельних ділянок державної та комунальної власності є обов`язковим проведення їх нормативно-грошової оцінки.

Під час судового розгляду прокурором доведено, що передача земельної ділянки в оренду ПП "РСФ "Дельфін" відбулася з порушенням норм ЗК України, ВК України, а тому оскаржуване розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації є незаконним.

Вимоги прокурора про визнання оскаржуваного рішення незаконним та скасування його є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника, оскільки усуває стан юридичної невизначеності. При цьому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.

Прокурор при поданні позовної заяви навів підставу для представництва інтересів держави (нездійснення захисту інтересів держави Позивачами), навів підстави для звернення з позовом (порушення порядку володіння, користування і розпорядження водними об`єктами та неефективне, неекономічне, нераціональне використання земель водного фонду та водного об`єкта), чим обґрунтував порушення інтересів держави.

З урахуванням викладеного, прокурор вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими.

Жмеринська районна військова адміністрація у письмових поясненнях зазначає, що оскаржуване рішення незаконним та таким, що ухвалене з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

На підтвердження своєї позиції Жмеринська районна військова адміністрація вказує, таке.

Судом не враховано, що станом на 2005 рік обласна адміністрація здійснювала контрольну функцію за діяльністю районних та своїм листом №12-01-14-473 від 10.08.2022 підтвердили, що у 2005 році не укладали договори оренди водних об`єктів за межами населених пунктів.

В рішенні відсутнє будь-яке посилання на пряму норму права, що вказувало на відсутність повноважень районних адміністрацій здійснювати передачу об`єктів водного фонду загальнодержавного значення в оренду у 2005 році.

Положення статті 122 Земельного кодексу (в редакції станом на 11.01.2005) регулювали розмежування повноважень обласних та районних адміністрацій в частині передачі земель лише в постійне користування та не визначало порядку передачі в земельних ділянок юридичним особам у оренду. Натомість стаття 124 Земельного кодексу, яка врегульовувала порядок передачі земельних ділянок в оренду не містила жодних обмежень у праві розпорядження землями державної власності щодо повноважень районних державних адміністрацій.

У відзиві Вінницької обласної прокуратури на апеляційну скаргу містяться посилання на зміст частини 3 статті 122 Земельного кодексу у редакції, що не була чинною на момент прийняття оспорюваного розпорядження, а відтак наявне перекручування норми права.

Стаття 59 Земельного кодексу (в редакції на 01.01.2005) чітко передбачила загальне право передачі органами виконавчої влади на умовах оренди земельних ділянок прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб. культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки висновку відділу земельних ресурсів у Жмеринському районі Вінницької області Державного агентства земельних ресурсів України №983 від 09.04.2008 про надання в оренду земельної ділянки водного фонду для ПП Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця на території Олександрівської сільської ради, згідно якого відділ підтвердив, що договір відповідає вимогам та нормам чинного земельного законодавства.

Місцевий господарський суд не врахував доводи Жмеринської районної адміністрації щодо законності оспорюваного розпорядження на підставі постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 12.02.2008 у справі 2-а-17963/07 згідно якого вирішено визнати нечинним та скасувати розпорядження голови Жмеринської РДА Вінницької області №576 від 22.08.2022 "Про скасування розпорядження голови райдержадміністрації №45 від 08.02.2005 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниці" та розірвання договору оренди в односторонньому порядку".

Стаття 51 ВК України, в редакції станом на 01.01.2005, вказувала, що водний об`єкт - ставок загальнодержавного значення може надаватися в оренду лише для рибозведення.

Враховуючи викладене, Жмеринська районна військова адміністрація просить рішення Господарського суду Вінницької області від 20.10.2022 у справі №902/466/22 скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позовних вимог.

Северинівська сільська рада не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ПП "РСФ "Дельфін" в письмових поясненнях вказує, що орендна плата за спірну земельну ділянку була встановлена сторонами за угодою сторін, що відповідає вимогам ст. 21 Закону України "Про оренду землі" станом на момент виникнення спірних правовідносин, та відповідає розміру земельного податку згідно ст. 11 Закону України "Про плату за землю", в редакції на момент виникнення спірних правовідносин.

Прокурор в поясненнях фактично повторив доводи відзиву на апеляційну скаргу ПП "РСФ "Дельфін".

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 16.01.2023 та 06.02.2023 представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухвалені оскарженого рішення було порушено норми матеріального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Вінницької області від 20.10.2022 у справі №902/466/22 слід скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник Жмеринська РВА в судових засіданнях 16.01.2023 та 06.02.2023 підтримала доводи апеляційної скарги, позицію скаржника. Просила суд задовольнити скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Прокурор в судових засіданнях 16.01.2023 та 06.02.2023 заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві. Вважає доводи скаржника безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судове засідання 06.02.2023 представник Северинівської сільської ради не з`явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить електронне листування (т. 2, а. с. 196), а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення прокурора та представників відповідачів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення скасувати в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, а в решті рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 08.02.2005 Жмеринською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 45 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця" (т. 1, а. с.86)

Відповідно до пункту 1 вказаного розпорядження вирішено надати ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця, в оренду водний об`єкт загальнодержавного значення з земельною ділянкою площею 34,9688 га, місткістю 554 932 куб м. розташований на території Олександрівської сільської ради терміном на 20 років для риборозведення та рибальства.

Згідно пункту 2 розпорядження рекомендовано ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця у місячний термін укласти договір оренди на користування водним об`єктом та приступити до використання водного об`єкту після встановлення меж в натурі (на місцевості), укладення договору оренди та його реєстрації.

На підставі зазначеного розпорядження між Жмеринською районною державною адміністрацією та ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" 10.02.2005 укладено договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду (далі договір; т. 1, а. с. 43-46).

Згідно пункту 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в користування на умовах оренди водний об`єкт загальнодержавного значення з земельною ділянкою (надалі "водний об`єкт"), який знаходиться за межами населеного пункту на території Олександрівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, відповідно до розпорядження голови Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005.

В оренду передається водний об`єкт загальною площею 34,9688 га та місткістю 554932,0 куб. метрів води (п. 1.1 договору).

Згідно пункту 2.1. договору водний об`єкт передається в оренду в цілях риборозведення, рибальства та відпочинку.

Пунктом 2.2. договору сторони погодили, що договір укладається строком на 20 років.

Відповідно до пункту 2.3. договору орендна плата вноситься на рахунок до 15 листопада поточного року та становить: 1 049 грн на рік за всю площу. Орендна плата вноситься з врахуванням індексу інфляції.

Договір оренди зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.04.2008 за №01.

Суд зазначає, що договір погоджено Державним управлінням охорони навколишнього середовища у Вінницькій області та Обласним виробничим управлінням по меліорації водному господарства "Облводгосп" .

На замовлення ПП "РСФ "Дельфін" розроблено технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки водного фонду (става) МВПВ "Інж-Агро", відповідно до якої земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :06:002:0043, площа водної поверхні становить - 33,4406 га; площа під гідротехнічними спорудами - 0,7830 га; площа під пасовищем - 0,7452 га (т. 1, а. с. 72-114).

Відповідно до листа Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг від 03.02.2022 № 135/03 водний об`єкт, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :06:002:0043, відноситься до категорії "ставок" (т. 1, а. с. 62).

На думку прокурора, розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області № 45 від 08.02.2005 прийнято з порушенням норм земельного та водного законодавства, так само, як і укладений договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду від 10.02.2005.

Судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 707-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області" Олександрівська сільська рада входить до складу Северинівської територіальної громади з адміністративним центром в с. Северинівка у Жмеринському районі.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28.04.2021 № 1423-IX, який набрав чинності 27.05.2021, внесено зміни до повноважень місцевих рад у частині розпорядження землями у межах території громади.

Положеннями пункту 24 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України, встановлено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інформація про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :06:002:0043 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Таким чином, з 27.05.2021 законодавчо визначеним розпорядником спірної земельної ділянки є Северинівська сільська об`єднана територіальна громада Жмеринського району в особі Северинівської сільської ради.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави прокуратурою у цій справі.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятій 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до частини третьої статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У статті 53 ГПК України унормовано, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 зазначеного Кодексу прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункті 80 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Згідно з абзацами 1, 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.

Здійснивши аналіз абзацу 1 частини третьої статті 23 названого Закону, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття "компетентний орган" у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Прокурор здійснює представництво держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку про те, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора необхідно вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду).

Однак процедура, передбачена абзацами третім та четвертим частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Тобто залишення позову прокурора без розгляду після відкриття провадження у справі стосується виключно випадків, коли прокурор правильно визначив орган, уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах в обраний прокурором спосіб, проте не підтвердив наявності підстав для представництва інтересів держави в особі цього органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" (аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 05.10.2021 у справі № 925/1214/19).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Апеляційний господарський суд зазначає, що пред`явлення позову в цій справі, як зазначає прокуратура, спрямоване на задоволення суспільного інтересу у сфері землекористування, відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання передачі в оренду земельної ділянки, враховуючи, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст. 14 Конституції України); передання земельної ділянки з порушенням вимог законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів; дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокуратури.

Вирішуючи питання, чи було дотримано прокурором порядку, встановленого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а саме чи було надано позивачу розумного строку для самостійного звернення за захистом порушеного права, суд також звертається до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі 914/1577/19 під час вирішення аналогічного питання. У наведеній постанові зазначено, що: "суд, встановлюючи підстави представництва прокурора, повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин, які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу 4 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру";

- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про вказане порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій) необхідних для здійснення представництва в суді.

При цьому, якщо в процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду. Водночас якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва, передбачені абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру". У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом". Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 927/172/21, від 28.06.2022 у справі № 916/1283/20, від 13.09.2022 у справі № 910/14844/21.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що прокуратурою проводилось листування з Северинівською сільською радою починаючи з квітня 2021, а з питань законності використання спірного водного об`єкту - з січня 2022, а саме: лист № 02.52.-270вих-21 від 08.04.2021, лист від 31.01.2022 № 52-310вих-22, лист від 24.05.2022 № 521586вих-22, лист від 02.06.2022 №52-1722вих-22 (т. 1, а. с. 36-37, 57-58, 129-130, 144-148).

Зокрема, окружною прокуратурою Северинівську сільську раду остаточно проінформовано про виявлені порушення у листі від 02.06.2022 № 52-1722вих-22.

Листом від 14.06.2022 № 423 Северинівська сільська рада проінформувала окружну прокуратуру про те, що останньою не використовувався та не використовується процесуальний порядок щодо припинення використання (повернення) спірного водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду, у зв`язку із обмеженими фінансовими ресурсами сільського бюджету, а тому просить окружну прокуратуру вжити заходи представницького характеру для захисту прав та інтересів територіальної громади.

Таким чином, враховуючи відповідь Северинівської сільської ради, то в цьому випадку наявні підстави для представництва прокуратуро інтересів вказаного органу.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області № 45 від 08.02.2005, суд апеляційної інстанції вказує таке.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Позов у цій частині обґрунтований тим, що Жмеринська районна державна адміністрація Вінницької області при прийнятті оспорюваного розпорядження вийшла за межі своїх повноважень, оскільки остання не мала права на розпоряджання земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту для таких потреб, як риборозведення та рибальство, оскільки відповідно до ст. 122 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) такі повноваження мала обласна державна адміністрація.

Апеляційний господарський суд не погоджується із такими твердженнями прокурора, з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 ЗК України (тут і надалі - в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (ст. 3 ЗК України).

В силу п. "а" ч. 1 ст. 17 ЗК України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Статтею 58 ЗК врегульовано, що до земель водного фонду належать землі, зайняті:

а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами;

б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм;

в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;

г) береговими смугами водних шляхів.

Для створення сприятливого режиму водних об`єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч. 1 ст. 84 ЗК України).

За приписами ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

У відповідності до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 3 статті 122 ЗК України врегульовано, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

За приписами частини 4 вказаної статті обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що станом на 08.02.2005 стаття 122 Земельного кодексу України мала назву "Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування". Тобто, вказана стаття розмежовує повноваження районних та обласних державних адміністрацій на надання земельних ділянок саме в постійне користування, а не в оренду.

В той же час, оспорюваним розпорядженням Жмеринської районної державної адміністрації було надано ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця, в оренду водний об`єкт загальнодержавного значення з земельною ділянкою площею 34,9688 га, місткістю 554 932 куб м. розташований на території Олександрівської сільської ради терміном на 20 років для риборозведення та рибальства, а також рекомендовано ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця у місячний термін укласти договір оренди на користування водним об`єктом та приступити до використання водного об`єкту після встановлення меж в натурі (на місцевості), укладення договору оренди та його реєстрації.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що порядок передачі земельних ділянок в оренду, станом на 08.02.2005, унормований ст. 124 ЗК України, за змістом частини 1 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Також, статтею 51 Водного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у користування на умовах оренди водні об`єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях (ч. 1). Орендодавцями водних об`єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації (ч. 5). Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства (ч. 7).

Таким чином, означена норма давала право місцевим державним адміністраціям право на передання в оренду водних об`єктів загальнодержавного значення та укладання відповідних договорів оренди водних об`єктів.

Окрім того, за приписами ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (тут і надалі - в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Місцеві державні адміністрації знаходяться відповідно в обласних і районних центрах, містах Києві та Севастополі (ч.3 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації").

У відповідності до п. 2 ч.1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Поруч з вказаним, стаття 4 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначала, що орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Таким чином, у відповідності до приписів ст. 124 ЗК України, ст. 51 ВК України, ст. 4 Закону України "Про оренду землі" та ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Жмеринська районна державна адміністрація мала повноваження саме на передання в оренду земельної ділянки та водного об`єкту загальнодержавного значення.

За наведеного вище, позов в цій частині не підлягає до задоволення, так як Жмеринська районна державна адміністрація, при прийнятті розпорядження № 45 від 08.02.2005 діяла в межах чинного на той момент законодавства.

В свою чергу, місцевий господарський суд розглядаючи позов в цій частині не розмежував поняття "постійного користування" та "оренди", які регулюються ст. ст. 122, 124 ЗК України, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що в цьому випадку Жмеринська районна державна адміністрація не мала передбачених законом повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою для передання її в оренду, а відповідними повноваженнями була наділена Вінницька обласна державна адміністрація.

При цьому, посилання суду першої інстанції на правовий висновок, який викладений у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 615/1267/16 суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки в справі № 615/1267/16 правовідносини виникли в 2011 році і, відповідно, регулювалися іншими редакціями ст. 122-124 ЗК України, які вже відрізнялися від редакцій, що діяли станом на лютий 2005 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", у відзиві на позов заявило про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Апеляційний господарський суд вказує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20)).

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позов в цій частині, то заява відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності не розглядається.

Підсумовуючи вищевикладене, місцевий господарський суд невірно застосував норми матеріального права, розглядаючи позов в цій частині, що у відповідності до норм п. 2 ч. 1 ст. 275 та п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, ухвалення нового про відмову в позові.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору оренди водного об`єкту загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду, укладеного 10.02.2005 між Жмеринською районною державною адміністрацією Вінницької області та Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", зареєстрованого у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.04.2008 за № 01, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 цього Кодексу). Шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно положень статті 15 Закону України "Про оренду землі" (тут і надалі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

умови збереження стану об`єкта оренди;

умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини;

відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається. Плата за суборенду земельних ділянок державної і комунальної власності не може перевищувати орендної плати.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (тут і надалі - в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

За приписами статті 20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Як стверджується прокурором, не спростовано відповідачами та матеріалами справи, на момент укладення спірного договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки не здійснювалася та розмір орендної плати, зазначений в договорі було визначено без проведення такої оцінки.

Відсутність нормативно-грошової оцінки щодо земельної ділянки підтверджується інформацією Відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 03.06.2021 № 0-2-0.22-65/106-21 (т. 1, а. с. 49).

Відповідно до вимог статті 2 Закону України "Про плату за землю" (тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб`єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар. (стаття 5 Закону України "Про плату за землю").

У відповідності до ст. 11 Закону України "Про плату за землю" податок за земельні ділянки, надані на землях водного фонду, за винятком земельних ділянок, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону, справляється у розмірі 0,3 відсотка від грошової оцінки одиниці площі ріллі по області.

За приписами ст. 19 Закону України "Про плату за землю" розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за угодою сторін у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності).

Також в силу ст. 24 Закону України "Про плату за землю" грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

Таким чином, у випадку надання земельної ділянки в оренду, орендар сплачує саме орендну плату, яка розраховується від грошової оцінки орендованої земельної ділянки.

Доводи скаржника, що на момент виникнення спірних правовідносин, при встановленні орендної плати за користування земельної ділянкою державною та комунальною власністю, нормативно-грошова оцінка якої не проведена, проводилась згідно Закону України "Про плату за землю", відповідно до нормативно-грошової оцінки рілля по області спростовуються вищевикладеними нормами, оскільки в цій частині скаржник підміняє поняття "податку за земельні ділянки" та "орендну плату".

Таким чином, оскільки законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, встановивши, що на час укладення спірного договору оренди землі нормативно грошова оцінка не проводилась, договір в цій частині суперечить приписам чинного законодавства, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

В той же час, вище вказано, що Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", заявило про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 4 ст. 53 ГПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, які містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, та постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 369/4161/17.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 359/9716/16-ц. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 359/11910/14-ц.

При цьому закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом коли саме уповноваженому органу, право якого порушено внаслідок прийнятого незаконного рішення, стало відомо про таке порушення. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 372/453/19.

В той же час, суд бере до уваги, що укладення оспорюваного правочину та продовження існування правовідносин на його основі є триваючим правопорушенням, а тому позивач має право на звернення до суду за захистом прав у будь-який час протягом такого порушення, але за умови існування такого порушення на момент звернення із позовом.

Таким чином, заява про застосування наслідків спливу позовної давності, в частині вимоги про визнання недійсним договору оренди, не підлягає до задоволення та її слід відхилити.

Щодо вимоги про зобов`язання Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" повернути державі в особі Северинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області водний об`єкт загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :06:002:0043 площею 34,9688 га, який розташований за межами населеного пункту на території с. Олександрівка Северинівської об`єднаної територіальної громади Жмеринського району Вінницької області, суд враховує таке.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК України (в редакції на момент ухвалення постанови) власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Усунення власником перешкод в користуванні належним йому майном здійснюється шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду.

Суд апеляційної інстанції вище, розглядаючи та задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним договору оренди встановив порушення норм законодавства передачі спірної земельної ділянки водного фонду, а від так користування земельною ділянкою Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" порушує права територіальної громади, тому позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку державі в особі Северинівської сільської ради є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, заява Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" про застосування наслідків спливу позовної давності в силу наведеного вище не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оренду землі" орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

У практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право користування відповідача-2 відповідною земельною ділянкою критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Щодо розподілу судових витрат суд вказує таке.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір за подання вимоги про визнання недійсним договору оренди водного об`єкту покладається на відповідачів в рівних частинах, а за вимогу про повернення земельної ділянки покладається на ПП "РСФ "Дельфін".

Судовий збір за подання апеляційної скарги, покладається на прокуратуру та ПП "РСФ "Дельфін" пропорційно задоволених вимог.

При цьому, суд враховує, що прокурор є суб`єктом сплати судового збору в позовах, з якими він звертається в інтересах держави (правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, частково знайшли своє відображення під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

В силу п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Вінницької області 20.10.2022 у справі № 902/466/22 слід скасувати в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, в решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" задовольнити частково.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області 20.10.2022 у справі № 902/466/22 скасувати в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця".

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення Господарського суду Вінницької області 20.10.2022 у справі №902/466/22 залишити без змін, виклавши п. п. 1-7 його резолютивної частини в редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір оренди водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою водного фонду, укладений 10.02.2005 між Жмеринською районною державною адміністрацією та Приватним підприємством "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін", який зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.04.2008 за № 01.

3. Зобов`язати Приватне підприємство "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок 52, код 31910020) повернути державі в особі Северинівської сільської ради (23126, Вінницька обл., Жмеринський р-н, село Северинівка, вулиця Грушевського, будинок 29, код 04330421) водний об`єкт загальнодержавного значення із земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером :06:002:0043 площею 34,9688 га, який розташований за межами населеного пункту на території с. Олександрівка Северинівської об`єднаної територіальної громади Жмеринського району Вінницької області.

4. Стягнути з Жмеринської районної державної адміністрації (23100, Вінницька обл., місто Жмеринка, вулиця Б. Хмельницького, будинок 14, код 03084227) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, код 02909909) - 1 240 грн 50 коп. судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок 52, код 31910020) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, код 02909909) - 3 721 грн 50 коп. судового збору за подання позовної заяви.

6. В позові про визнання незаконним та скасування розпорядження Жмеринської районної державної адміністрації № 45 від 08.02.2005 "Про надання в оренду водного об`єкту загальнодержавного значення з земельною ділянкою ПП "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" м. Вінниця" - відмовити.

7. Видати накази після набрання рішенням законної сили.".

3. Стягнути з Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, код 02909909) на користь Приватного підприємства "Рибоводна спеціалізована фірма "Дельфін" (21050, Вінницька обл., місто Вінниця, вулиця Соборна, будинок 52, код 31910020) - 3 721 грн 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Вінницької області видати накази на виконання цієї постанови.

5. Справу № 902/466/22 надіслати Господарському суду Вінницької області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "09" лютого 2023 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.