ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року Справа № 918/269/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

позивача: Гончарук Б.О.

відповідача 1: Полюхович А.В.

відповідача 2: не з`явився

третя особа 1: не з`явився

третя особа 2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Костопільської державної сортодослідної станції на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 (повний текст складено 14 вересня 2022 року, суддя Андрійчук О.В.)

за позовом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (третя особа 1)

до Костопільської державної сортодослідної станції

та до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДДТ Полісся"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Фермерське господарство "Агротех-Р" (третя особа 2)

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 задоволено позов Головного управління Держеокадастру у Рівненській області до Костопільської державної сортодослідної станції, Товариства з обмеженою відповідальністю "ДДТ Полісся" про визнання недійсним договору №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року. Визнано недійсним договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року, укладений між Костопільською державною сортодослідною станцією (вул. Варашська, 7, с. Підлужне, Рівненський район, Рівненська область, 35024, ідентифікаційний код 34070573) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДДТ Полісся" (вул. Омеляненка, 21-В, с. Мирне, Рівненський район, Рівненська область, 35030, ідентифікаційний код 44137948). Присуджено до стягнення з Костопільської державної сортодослідної станції (вул. Варашська, 7, с. Підлужне, Рівненський район, Рівненська область, 35024, ідентифікаційний код 34070573) 1240,50 грн судового збору. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДДТ Полісся" (вул. Омеляненка, 21-В, с. Мирне, Рівненський район, Рівненська область, 35030, ідентифікаційний код 44137948) 1240,50 грн судового збору.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що оспорюваний правочин укладався для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей, однак не безпосередньо, а опосередковано, сторони за оспорюваним правочином не мали наміру його виконувати, єдина мета його вчинення подальша передача земельної ділянки для обробітку та збирання врожаю ФГ "Агротех-Р". Суд, проаналізувавши, фактичні обставини справи, установив, що відповідачі у справі не мали реального наміру виконувати оспрюваний правочин, умисел сторін спрямовувався, під виглядом підрядних правовідносин, на надання можливості відповідачу-2 (як підряднику) залучити ФГ "Агротех-Р" (як субпідрядника) до обробітку землі та використання її корисних властивостей. Окрім того, земельна ділянка передана в оренду відповідачем-1, тоді як рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 червня 2021 року у справі №918/201/21 встановлено, що третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №807 від 30 грудня 2011 року "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій", у тому числі земельної ділянки, що є предметом оспорюваного правочину, тобто саме третій особі належить право розпорядження нею.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач 1 Костопільська державна сортодослідна станція звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові Головному управлінню Держгеокадастру у Рівненській області.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що при наданні оцінки змісту договору суд зазначає, що згідно з частинами 1, 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. В той же час, судом проігноровані обставини, що в договорі №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року не містяться істотні умови договору оренди землі.

На переконання апелянта, твердження суду, про те, що згідно з пунктом 1.1 договору № 1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року відбулася передача об`єкта оренди, є хибним і не відповідає дійсності. Даним пунктом, жодним чином, не передбачається передача в будь-якій формі земельної ділянки в володіння та користування.

Скаржник повідомляє, що Костопільська державна сортодослідна станція () є постійним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером: :07:006:0001 площею 113,211 га, що розташована на території Костопільської міської ради (колишньої Підлужненської сільської ради) Рівненського району Рівненської області на підставі розпорядження голови Костопільської районної державної адміністрації №44-р від 01 грудня 2004 року та державного акту на постійне користування землею серії ЯЯ №25950 від 09 лютого 2005 року. На даний час, вказаний державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №259508 від 09 лютого 2005 року є чинним та не скасований в установленому законодавством порядку, що не оспорювалося сторонами справи, а Костопільська державна сортодослідна станція є законним користувачем зазначеної вище земельної ділянки та здійснює на ній господарську діяльність, зокрема вирощування сортів кукурудзи (копія державного акту міститься в матеріалах справи).

Скаржник стверджує, що позивачем не доведено, що його права, свободи або інтереси оспорюваним правочином порушені, відтак позивач обрав спосіб захисту не передбачений законом або договором, який є неефективним для захисту порушеного права позивача, тому у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім цього, ТОВ "ДДТ Полісся" не виконувалося будь-яких робіт та не надавалося будь-яких послуг на виконання Договору №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року, а також відповідачем 1 не сплачувалося будь-яких коштів для відповідача 2 в межах оспорюваного договору, тобто вказаний договір був не реалізований та земельна ділянка кадастровий номер: :07:006:0001 не надавалася для сільськогосподарського обробітку ТОВ "ДДТ Полісся".

Апелянт звертає увагу колегії суддів, що позивач помиляється вказуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером: :07:006:0001 площею 113,211 га в процедурі реорганізації шляхом приєднання Костопільської ДСДС передана в користування ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" та не надає з цього приводу жодного належного та обґрунтованого доказу. Право постійного користування землями державної власності, що належить науково-дослідній установі, зберігається в процесі реорганізації установи шляхом правонаступництва, якщо суди не встановили обставин вилучення земельної ділянки або припинення права постійного користування нею, здійсненого відповідно до вимог законодавства.

Також, Костопільська державна сортодослідна станція зазначає, що апелянтом 14 вересня 2022 року до початку судового засідання, на електрону адресу Господарського суду Рівненської області, було направлено клопотання до Господарського суду Рівненської області про залишення позову без розгляду по справі №918/269/22, оскільки позивач взагалі не з`являвся у судове засідання, проте у рішенні взагалі нічого про це не було зазначено.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2022 року для розгляду справи №918/269/22 була визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Дужич С.П., суддя Савченко Г.І., суддя Юрчук М.І.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду від 06 жовтня 2022 року №918/269/22/5453/22 матеріали справи було витребувано з Господарського суду Рівненської області.

17 жовтня 2022 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/269/22.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2022 року залишено без руху апеляційну скаргу Костопільської державної сортодослідної станції на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22.

01 листопада 2022 року від апелянта надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Костопільської державної сортодослідної станції на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 та призначено дату судового засідання на 21 листопада 2022 року.

21 листопада 2022 року від позивача Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.

Судове засідання 21 листопада 2022 року не відбулось у зв`язку із відсутністю електропостачання.

Ухвалою від 22 листопада 2022 року у справі №918/269/22 розгляд апеляційної скарги призначено на 12 грудня 2022 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2022 року, у зв`язку із перебування у відпустці судді Юрчука М.І., внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Дужич С.П., суддя Савченко Г.І., суддя Павлюк І.Ю.

Ухвалою від 09 грудня 2022 року у справі №918/269/22 апеляційну скаргу Костопільської державної сортодослідної станції на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

12 грудня 2022 року, судді Дужич С.П., Павлюк І.Ю. і Савченко Г.І. заявили самовідвід у справі №918/269/22.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2022 року задоволено заяви суддів Дужича С.П., Савченка Г.І. і Павлюк І.Ю. про самовідвід у справі №918/269/22. Відведено суддів Дужича С.П., Савченка Г.І. і Павлюк І.Ю. від розгляду справи №918/269/22. Справу №918/269/22 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 грудня 2022 року для розгляду справи №918/269/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою від 15 грудня 2022 року справу №918/269/22 прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено розгляд апеляційної скарги на 25 січня 2023 року об 10:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

Безпосередньо в судовому засіданні 25 січня 2023 року представники Костопільської державної сортодослідної станції та ГУ Держгеокадастру у Рівненській області повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представники інших учасників в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог статті 269 ГПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 травня 2021 року ГУ Держгеокадастру у Рівненській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту земельної ділянки №396-ДК/367АП/09/01-21, в якому, зокрема зазначено, що в ході проведення планової перевірки щодо дотримання вимог земельного законодавства стосовно земельної ділянки загальною площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, установлено її самовільний обробіток та посів кукурудзи невстановленими особами, що є порушенням статей 125, 126 Земельного кодексу України. Під час проведення огляду земельної ділянки Костопільською державною сортодослідною станцією надано для огляду договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт від 23 квітня 2021 року, укладений між відповідачем 1 та ТОВ "ДДТ Полісся".

23 квітня 2021 року відповідачем-1 (замовник) та відповідачем-2 (виконавець) укладено договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт, за умовами якого виконавець надає, а замовник приймає та оплачує роботи з обробки землі, внесення добрив, обробки посівів та збирання врожаю (вирощування с/г продукції на земельній ділянці площею 112,40 га, з кадастровим номером: :07:006:0001, що перебуває в постійному користуванні відповідача-1 на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЯЯ № 259508 від 09 лютого 2005 року. Загальна площа земельної ділянки, на якій надаються послуги з обробки виконавцю, становить 112,40 га, що виконується технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 1.3 договору підрядник виконує сільськогосподарські роботи, які є предметом договору, з використанням власних паливно-мастильних матеріалів, добрив, ЗЗР, насіння тощо (витратні матеріали) та власною технікою.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що готова сільськогосподарська продукція, вирощена із посівного матеріалу та інших матеріалів виконавця/підрядника, є власністю замовника.

Відповідно до підпункту 3.1.2 пункту 3.1. підрядник зобов`язаний скласти та надати на затвердження замовнику акти приймання-передачі виконаних робіт/послуг, які підписуються сторонами протягом трьох робочих днів після закінчення кожного етапу робіт/послуг, відповідно до калькуляції цього договору, а за підпунктом 4.1.2 пункту 4.1. договору підрядник має право залучати третіх осіб для обробки земельної ділянки, проведення робіт з вирощування сільськогосподарської продукції та збирання врожаю.

Згідно з пунктом 2.2. договору загальна ціна договору визначається за загальною вартістю робіт/послуг згідно з додатком(ів) протягом дії договору.

У пункті 3.1 договору сторони погодили, що вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2021 року.

У матеріалах справи відсутні докази виконання вказаного договору, натомість, як встановлено судами з рішення Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2022 року у справі №918/705/21, 26 квітня 2021 року між ТОВ "ДДТ Полісся" (замовник) та Фермерським господарством "Агротех-Р" (виконавець) укладено договір №1 про виконання сільськогосподарських робіт.

Відповідно до пункту 1.1 договору виконавець зобов`язується в порядку та на умовах цього договору надати послуги з проведення сільськогосподарських робіт шляхом обробітку земельної ділянки загальною площею 113,2183 га (посівною площею - 112,4 га), яка розташована на території Костопільської міської ради Рівненського району Рівненської області з цільовим призначенням - для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0001, а саме: дискування, оранка, культивація, використання власного насіннєвого матеріалу, посів, внесення добрив тощо, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних, енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки, засобів захисту рослин, добрив та насіннєвого матеріалу, а замовник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, прийняти і оплатити роботи з надання сільськогосподарських послуг.

Пунктом 2.2 договору погоджено, що фактична вартість, об`єм та види виконаних робіт погоджуються сторонами та зазначаються в актах здачі-приймання виконаних робіт.

За умовами пункту 2.3 договору оплата за цим договором провадиться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця або в готівковій формі на підставі підписаного сторонами акту здачі-приймання робіт протягом 10 днів після підписання акту та виставлення рахунку.

01 червня 2021 року між ФГ "Агротех-Р" та ТОВ "ДДТ Полісся" підписано акт прийому-передачі виконаних сільськогосподарських робіт, за яким загальна вартість виконаних робіт становить 1 504 704,62 грн з ПДВ, та виставлено рахунок на оплату №1 від 01 червня 2021 року.

Зокрема, ФГ "Агротех-Р" виконаний перший етап робіт, а саме здійснено підготовку до посіву земельної ділянки, кадастровий номер :07:006:0001, посівною площею 112,4 га та здійснено посів кукурудзи сортів Р8812, Ексклам, Адевей та ЛГ 30254 Пончо на загальній посівній площі 112,4 га з внесенням добрив та гербіцидів.

Всупереч умовам пункту 2.3 договору ТОВ "ДДТ Полісся" не здійснено оплату за виконані ФГ "Агротех-Р" сільськогосподарські роботи за умовами договору №1 від 26 квітня 2021 року.

Посіви насіння кукурудзи здійснено ФГ "Агротех-Р" на замовлення ТОВ "ДДТ Полісся" на земельній ділянці, кадастровий номер :07:006:0001, посівною площею 112,4 га, що перебуває у постійному користуванні Костопільської державної сортодослідної станції згідно з державним актом серії ЯЯ №259508 від 09 лютого 2005 року.

Згідно з пунктом 5.6 договору невиконання замовником умов пункту 2.3 договору надає безумовне право виконавцю звернути стягнення на посіви та врожай, які наявні на земельній ділянці загальною посівною площею 112,4 га, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0001, шляхом накладення арешту, забезпечення цивільного позову або визнання права власності на посіви та врожай сільськогосподарських культур.

Невиконання ТОВ "ДДТ Полісся" умов договору №1 від 26 квітня 2021 року стало підставою для звернення ФГ "Агротех-Р" до Господарського суду Рівненської області з позовом до Костопільської державної сортодослідної станції та ТОВ "ДДТ Полісся" про визнання права власності на врожай, у задоволені якого рішенням від 15 лютого 2022 року у справі №918/705/21 відмовлено. У той же час право власності на врожай кукурудзи 2021 року, вирощений на земельній ділянці, кадастровий номер :07:006:0001, визнано за третьою особою, яка заявила вимоги на предмет спору - ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу".

Крім того, як встановлено судами, рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 червня 2021 року у справі №918/201/21, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07 вересня 2021 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку, кадастровий номер :07:006:0001, прийняте 10 серпня 2020 року державним реєстратором Гощанської селищної ради Рівненської області Грибом Андрієм Олександровичем щодо реєстрації права комунальної власності територіальної громади Підлужненської сільської ради (номер запису про право (в державному реєстрі прав) 37729833 від 10 серпня 2020 року).

Підставою для задоволення позову стало те, що керівник Здолбунівської окружної прокуратури та позивач - Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області належними та допустимими доказами довели факт незаконного вибуття земельної ділянки площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, з державної власності.

У межах справи №918/201/21 судом встановлено, що розпорядженням голови Костопільської державної адміністрації №448-р від 01 грудня 2004 року передано в постійне користування Костопільській державній сортодослідній станції для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства земельну ділянку державної власності загальною площею 113,2183 га, кадастровий номер :07:006:0001, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні Костопільської державної сортовипробувальної станції Інспектури по сортовипробуванню сільськогосподарських культур по Рівненській області, яка розміщена за межами населених пунктів Підлужненської сільської ради Костопільського району. Право постійного користування земельною ділянкою Костопільською державною сортодослідною станцією посвідчено державним актом серії ЯЯ № 9259508 від 09 лютого 2005 року.

Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України №807 від 30 грудня 2011 року Костопільську державну сортодослідну станцію реорганізовано шляхом приєднання до ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (далі ДП "ЦСЕНСМ"), яке є правонаступником майнових прав і обов`язків Костопільської державної сортодослідної станції.

На виконання вимог пунктів 5.2, 5.4 вказаного наказу комісією з реорганізації Костопільської державної сортодослідної станції складено акт приймання - передачі майна, прав і обов`язків Костопільської державної сортодослідної станції №48 від 03 вересня 2012 року, який затверджено заступником міністра аграрної політики та продовольства України О.Сень.

Згідно з вказаним актом з балансу відповідача-1 на баланс Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" передано усі активи, у тому числі земельна ділянка площею 1,2883 га, розміщені на ній об`єкти нерухомого майна, та державний акт серії ЯЯ №259509 від 09 лютого 2005 року на право постійного користування вказаною земельною ділянкою для дослідних цілей та пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, що знаходиться в с. Підлужне Підлужненської сільської ради Костопільського району.

Згідно пункту 1.1 статуту Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", підприємство є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України.

Отже, третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №807 від 30 грудня 2011 року "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій".

Враховуючи викладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 202 Цивільного кодексу України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Зважаючи на викладене, недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

При цьому, частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Отже, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 червня 2018 року у справі №916/933/17, постановах Касаційного господарського суду від 04 липня 2018 року у справі № 916/935/17, від 17 січня 2019 року у справі №923/241/18.

Оспорюваний у справі договір, на переконання його сторін, є договором підряду.

У свою чергу, частинами 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У той же час умовами оспорюваного договору передбачено обробіток земельної ділянки, внесення добрив, обробіток посівів та збирання врожаю на земельній ділянці.

Місцевий суд обґрунтовано зазначив, що якщо предметом договору є право користування земельної ділянкою, то до таких правовідносин мають застосовуватися норми земельного законодавства, як спеціальні. Обробіток земельної ділянки, внесення добрив, обробіток посівів та збирання врожаю є неможливим без використання земельної ділянки.

Відповідно до частин 1, 6, 8, 9 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця, крім випадків, визначених законом, передаватися орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи або особи, які використовують земельні ділянки на праві емфітевзису. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

За змістом статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 цього Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (частина 1). За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови (частина 2).

Типовий договір оренди землі затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 14 Закону України "Про оренду землі").

Отже, договір оренди землі укладається саме на платній основі і для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей.

Правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №913/420/19.

З досліджено місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що за своїм змістом оспорюваний договір підряду є договором оренди земельної ділянки, оскільки Костопільська державна сортодослідна станція фактично передала ТОВ "ДДТ Полісся" 112,40 га землі, тобто воля сторін насправді була спрямована на встановлення не підрядних правовідносин, а орендних правовідносин, оскільки відбулася передача об`єкта оренди та у договорі передбачені права та обов`язки відповідача-2 з використання земельної ділянки (розділ 3, 4 договору) тощо.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №904/8549/17, неналежне оформлення відносин оренди й є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі в користування земельної ділянки.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин.

Однак, як встановлено судами, оспорюваний договір його сторонами фактично не виконувався, натомість ТОВ "ДДТ Полісся" через три дні після укладення оспорюваного правочину вчинив з ФГ "Агротех-Р" інший правочин про виконання сільськогосподарських робіт, предметом якого був обробіток земельної ділянки загальною площею 113,2183 га (посівною площею - 112,4 га), а саме: дискування, оранка, культивація, використання власного насіннєвого матеріалу, посів, внесення добрив тощо, з метою вирощення та збирання врожаю.

Більше того, ТОВ "ДДТ Полісся" та ФГ "Агротех-Р" погодили, що непроведення розрахунків за виконані ФГ "Агротех-Р" роботи надає останньому безумовне право звернути стягнення на посіви та врожай, які наявні на земельній ділянці.

Вказана умова договору у подальшому стала підставою для звернення ФГ "Агротех-Р" до суду з позовом про визнання права власності на врожай, у задоволенні якого, як зазначалося вище, відмовлено рішенням Господарського суду Рівненської області від 15 лютого 2022 року у справі №918/705/21.

Зважаючи на викладене, судами встановлено, що предметом оспорюваного правочину було використання земельної ділянки, а спрямованість дій відповідачів та ФГ "Агротех-Р" зводилася до досягнення одного результату - засів земельної ділянки та збирання врожаю кукурудзи. Правочин, що оспорюється, виходячи із фактичних правовідносин сторін, укладався з єдиною метою, яка полягала у передачі земельної ділянки ТОВ "ДДТ Полісся", яке, у свою чергу, мало передати її ФГ "Агротех-Р" у фактичне користування з метою обробітку та збирання врожаю. Тобто оспорюваний правочин укладався для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей, однак не безпосередньо, а опосередковано, сторони за оспорюваним правочином не мали наміру його виконувати, єдина мета його вчинення подальша передача земельної ділянки для обробітку та збирання врожаю ФГ "Агротех-Р".

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Місцевий господарський суд обґрунтовано встановив, що відповідачі у справі не мали реального наміру виконувати оспорюваний правочин, умисел сторін спрямовувався, під виглядом підрядних правовідносин, на надання можливості ТОВ "ДДТ Полісся" (як підряднику) залучити ФГ "Агротех-Р" (як субпідрядника) до обробітку землі та використання її корисних властивостей.

Окрім того, правовим титулом земельної ділянки, що була предметом оспорюваного правочину, є право постійного користування.

Розділом III "Права на землю" Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік правових титулів щодо земельних ділянок, до яких, зокрема, належить право власності на земельні ділянки та право користування ними, в тому числі право постійного користування.

За змістом статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Правовий статус постійних землекористувачів визначається статтями 92, 95, 96 Земельного кодексу України, якими не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування. Подібна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 21 червня 2019 року у справі №910/22880/17.

Державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання в оренду, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення вказаних функцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №915/166/17, від 17 січня 2019 року у справі №923/241/18, від 21 травня 2019 року у справі №925/550/18, від 06 листопада 2019 року у справі №916/1424/18.

Отже, земельна ділянка, що є предметом оспорюваного правочину, взагалі не могла передаватися в користування іншим особам.

Крім того, земельна ділянка передана в оренду Костопільською державною сортодослідною станцією, тоді як рішенням Господарського суду Рівненської області від 22 червня 2021 року у справі №918/201/21 встановлено, що третя особа є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 807 від 30 грудня 2011 року "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій", у тому числі земельної ділянки, що є предметом оспорюваного правочину, тобто саме третій особі належить право розпорядження нею.

Щодо доводів апелянта про відсутність порушених прав, свобод або інтересів позивача, обрання способу захисту не передбаченого законом або договором та його неефективності, колегія суддів зазначає наступне.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року зі справи №912/1856/16, від 14 травня 2019 року зі справи №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Зважаючи, що відповідачі уклали оспорюваний правочин, який, як встановлено судом, суперечить вимогам чинного законодавства, а також фактично не виконаний, та надає право відповідачу 2 використовувати земельну ділянку, відтак визнання такого правочину недійсним є належним та ефективним способом захисту.

Позивач у справі Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) та її підпорядкований. Завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Рівненської області (пункти 1, 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 Положення основними завданнями Держгеокадастру є реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 8 Положення).

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" унормовано, що державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України (частина 1 статті 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель").

Згідну пункту "а" частини 1 статті 6 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує здійснення державного контролю за використанням та охороною земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок тощо.

Відтак, Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області, згідно визначених повноважень, виконує функції розпорядника земель сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма правами власника на захист права власності. Суд першої інстанції правомірно зазначив, що позивач у справі, здійснюючи повноваження щодо додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, виявивши відповідні порушення, вправі звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним.

Щодо посилань апелянта на те, що саме Костопільська державна сортодослідна станція () є постійним користувачем земельної ділянки з кадастровим номером: :07:006:0001 площею 113,211 га, що розташована на території Костопільської міської ради (колишньої Підлужненської сільської ради) Рівненського району Рівненської області та що саме апелянт є законним користувачем зазначеної вище земельної ділянки та здійснює на ній господарську діяльність, колегія суддів зазначає наступне.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною четвертою статті 75 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2021 року у справі №916/495/21, від 03 листопада 2020 року у справі №909/948/18.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу приписів статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Тому обставини, встановлені в рішенні Господарського суду Рівненської області від 22 червня 2021 року у справі №918/201/21 щодо передання на баланс Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" земельної ділянки площею 1,2883 га та правонаступництва усього майна, всіх прав та обов`язків відповідача-1, який припинений шляхом приєднання до третьої особи згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №807 від 30 грудня 2011 року "Про реорганізацію державних сортодослідних станцій", повинні бути враховані судами як преюдиційні при розгляді інших справ. Відтак, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими з огляду на преюдиційнійсть обставин зі справи №918/201/21.

Щодо посилань апелянта на порушення місцевим судом норм процесуального законодавства в частині відсутності реакції на подані клопотання про залишення позову без розгляду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Позивач належним чином був повідомлений про проведення судових засідань, що відбулися 15 червня 2022 року, 29 серпня 2022 року та 14 вересня 2022 року, у вказані судові засідання не з`явився.

Як вбачається з матеріалів справи, представниками ГУ Держгеокадастру у Рівненській області подавалися заяви про проведення вказаних судових засідань без їхньої участі. В ухвалах та протоколах судових засідань вказаної інформації відображено не було.

Водночас, 14 вересня 2022 року до Господарського суду Рівненської області від представника позивача надійшло клопотання про виправлення описки в ухвалах суду від 15 червня 2022 року та від 29 серпня 2022 року щодо участі представника позивача у судових засіданнях.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 19 вересня 2022 року у справі №918/269/22 внесено виправлення до описової частини ухвали Господарського суду Рівненської області у справі № 918/269/22 про відкладення підготовчого засідання від 15 червня 2022 року та зазначено, що: "10.06.2022 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі". Внесено виправлення до описової частини ухвали Господарського суду Рівненської області у справі №918/269/22 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті від 29.08.2022 та зазначено, що: "29.08.2022 від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі".

В судовому засіданні апеляційного господарського суду 25 січня 2023 року у представника Костопільської державної сортодослідної станції з`ясовувалось питання подання зауважень на протоколи судових засідань та оскарження ухвали від 19 вересня 2022 року про виправлення описок. Оскільки такі дії сторонами не вчинялись, колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального законодавства у діях місцевого суду.

Таким чином, доводи відповідача 1, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Костопільської державної сортодослідної станції на рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року у справі №918/269/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №918/269/22 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "06" лютого 2023 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.