ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2023 р. Справа№ 910/21804/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.

за участю представників:

від позивача: Ніколова В.М.

від відповідача: не з`явились

від третьої особи: не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022

у справі № 910/21804/21 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс"

про стягнення 31 082,40 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

Міністерство оборони України (далі - позивач, Міністерство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" (далі - відповідач, Банк) про стягнення суми за банківською гарантією від 07.05.2018 № 2312-0518/EКL3v у розмірі 31 082,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" умов укладеного з позивачем договору від 10.05.2018 № 286/2/18/16 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідач зобов`язаний сплатити позивачу грошову суму відповідно до умов гарантії.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21804/21 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" на користь Міністерства оборони України 31 082 грн 40 коп. суми за банківською гарантією, а також 2270 грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки наявними у матеріалами справи доказами підтверджується прострочення третьої особи з поставки придбаного позивачем за договором поставки товару, тобто настання гарантійного випадку, то позовні вимоги про стягнення банківської гарантії є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду та клопотання про розгляд справи за його участі. Також апелянтом заявлено клопотання про витребування доказів судом.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, апелент зазначає, що:

- вимога підписана особою, що належним чином не підтвердила надані їй повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України та право підпису цієї заяви в інтересах зазначеного державного органу, а саме приєднані до вимоги довіреності були засвідчені з порушенням вимог ДСТУ 4163-2003;

- судом першої інстанції не була надана належна оцінка доводам відповідача щодо невідповідності вимоги положенням чинного законодавства, зокрема, про те, що бенефіціаром не було зазначено визначених договором поставки обов`язків, що були порушені принципалом, а також відсутня інформація про назви товарів, їх кількість та вартість, які не були поставлені вчасно, адресат поставки, не додані для перевірки банком документи на підтвердження факту прострочки;

- за змістом банківської гарантії гарантійний випадок настає у випадку порушення принципалом усієї сукупності зобов`язань щодо якості, кількості, строків поставки;

- Міністерством оборони України пред`явлено вимогу за відсутності обставин, що зумовлюють настання гарантійного випадку;

- судом першої інстанції в порушення вимог ст. 162 ГПК України не враховано ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку ціни позову та гарантійного платежу, який заявлено до стягнення на користь Міністерства оборони України;

- у відповідності до умов договору поставки та положень Інкотермс-2010 позивач зобов`язаний був надати третій особі повідомлення про час та пункт прийняття поставки, однак в матеріалах справи такі документи відсутні. У зв`язку з цим апелянт вважає, що саме кредитор (позивач у цій справі) не виконав свого зобов`язання за договором, а тому відповідальність постачальника виключається;

- в матеріалах справи відсутні дані та докази не лише про дату реєстрації органом державного казначейства України договору поставки та й взагалі про таку реєстрацію, що виключає дійсність такого договору, а отже і наявність порушення виконання його умов сторонами;

- всупереч приписам ст. 61 Конституції України, до третьої особи буде застосовано подвійну відповідальність за одне й те ж саме порушення умов договору, адже його змістом визначено відповідальність постачальника за порушення, зокрема, умов щодо строків поставки товару.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач та третя особа не скористались своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Кропивна Л.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21804/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Після надходження матеріалів справи, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 14.11.2022 поновлено Приватному акціонерному товариству "АЙБОКС БАНК" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21804/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на вказане судове рішення; закінчено проведення підготовчих дій; роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16.12.2022; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.12.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників судового процесу; повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги у справі № 910/21804/21 до розгляду на 23.01.2023.

Розгляд клопотань.

Колегія суддів, за результатами обговорення та дослідження доводів клопотання і заперечень проти його задоволення, протокольною ухвалою від 23.01.2023 відмовила у його задоволенні з урахуванням приписів ст. 269 ГПК України.

Явка представників сторін.

В судове засідання 23.01.2023 представники відповідача та третьої особи не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому чинним процесуальним законодавством порядку. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від даних учасників справи не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомлялось.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін та третьої особи обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідача та третьої особи, які належним чином повідомлені про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Представник позивача в судовому засіданні 23.01.2023 заперечив проти доводів апелянта та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

10.05.2018 між Міністерством оборони України (замовник за договором, позивач у справі) та ТОВ «ЄВРО КЛАСС» (постачальник за договором, третя особа у справі) укладено договір № 268/2/18/16 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України теплообмінники, кондиціонери повітря, холодильне обладнання та фільтрувальні пристрої (камера холодильна) лот 2 холодильне та морозильне обладнання (далі - товар), зазначений у специфікації, а Замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

За умовами пункту 1.2. договору ціна, кількість та строки постачання товару визначаються специфікацією, викладеною у такій редакції: камера холодильна з підлогою, об`ємом 9,6 м3 у комплекті з холодильним агрегатом - до 10.06.2018 включно, 5 штук; до 20.06.2018 включно, 1 штука; ціною 86 340,00 грн штука.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що товар постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці Замовника, яка є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до п. 11.3 договору Товариство забезпечило виконання зобов`язань за договором у розмірі 5% вартості договору банківською гарантією № 2312-0518/EКL3v від 07.05.2018 у сумі 31 082,40 грн.

За умовами банківської гарантії № 2312-0518/EКL3v від 07.05.2018 Банк гарантував безумовно та безвідклично виплатити Міністерству кошти в сумі 31 082,40 грн у випадку невиконання (неналежного) виконання принципалом (Товариством) умов договору (щодо якості, кількості, строків) щодо закупівлі протягом 5 робочих днів з дня отримання ним письмової вимоги бенефіціара (Міністерства) з посиланням на цю гарантію за підписами уповноважених осіб, у якій має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати, із зазначенням у чому саме полягає невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Дана гарантія дійсна по 01.02.2019 включно.

У зв`язку з неналежним виконанням третьою особою умов договору поставки Міністерством оборони України на адресу відповідача направлено вимогу № 286/6/7119 від 27.12.2018 про перерахування на реєстраційний рахунок Міністерства забезпечення виконання договору в сумі 31 082,40 грн.

Листом № 239/12-б/б-01 від 22.01.2019 відповідач відмовив у задоволенні вимоги бенефіціара з огляду на її невідповідність умовам гарантії, зокрема, не надано належного підтвердження повноважень підписанта вимоги.

Надалі, листом № 647/12-б/б-01 від 06.02.2019 Банк повідомив, що додатково до листа № 239/12-б/б-01 від 22.01.2019 вимога не підлягала задоволенню також з інших наведених у цьому листі підстав.

Не погодившись з вказаною відмовою, Міністерством оборони України пред`явлено позов про стягнення коштів за банківською гарантією від 07.05.2018 № 2312-0518/EKL3v у розмірі 31 082,40 грн.

Отже, спір у справі стосується встановлення наявності правових підстав для стягнення з Банку грошових коштів за банківською гарантією від 07.05.2018 № 2312-0518/EKL3v.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі банківської гарантії. Особливості регулювання цих правовідносин визначено, зокрема, параграфом 4 глави 49 Цивільного кодексу України, положеннями глави 22 Господарського кодексу України, Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, Уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Статтею 546 ЦК України унормовано види забезпечення виконання зобов`язання.

Зокрема, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно ч. 1 ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

При цьому, у відповідності до ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Суд зазначає, що гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником. Проте, особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний, автономний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

За приписами ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Згідно з п. 3 р. I Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №639, гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин; гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно з п. 1 гл. 2 р. III вказаного Положення, у разі настання гарантійного випадку і для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, бенефіціар може подати безпосередньо до банку-гаранта або до банку-резидента (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).

Відповідно до п. 2 р. І Положення, безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

Поряд з цим статтею 1 Уніфікованих правил для гарантій за вимогою в редакції 1992 року (публікація Міжнародної торгової палати №458 (МТП №458) визначено, що ці правила застосовуються до будь-якої банківської гарантії або доповненню до неї, яку гарант зобов`язався надати та в якій зазначено, що вона складена згідно з цими правилами (публікація МТП №458) та обов`язкова для всіх сторін в гарантійному зобов`язанні, якщо інше прямо не зазначено в гарантії або доповненні до неї.

Згідно пункту 2 вказаних Правил гарантія за своєю природою є самостійною угодою, незалежною від основного контракту або тендера, на яких вона ґрунтується, а тому гарант ніяким чином не пов`язаний таким контрактом або тендером, незважаючи на те, що посилання на них міститься в тексті гарантії. Обов`язок гаранта - це сплата грошової суми, зазначеної у гарантії, при представленні письмової вимоги її сплатити і інших документів, зазначених у гарантії, які за зовнішніми ознаками відповідають умовам, описаним у гарантії.

У спорі, що розглядається гарантія є безумовною і безвідкличною, тобто це гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

При цьому в частині змісту вимоги та доданих до неї документів законодавцем чітко встановлено, що обов`язковим є зазначення у вимозі або у доданих до неї документах того, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Проте обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

При вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19.

Як на підставу настання гарантійного випадку, позивач посилається на те, що постачальник не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного та повного постачання товарів за договором поставки від 10.05.2018 № 286/2/18/16.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 Цивільного кодексу України (стаття 663 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

За загальними умовами виконання зобов`язання, що містяться у статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, за змістом п. 1.2 договору сторонами узгоджено, що третьою особою здійснюється постачання товару - камера холодильна з підлогою, об`ємом 9,6 м3 у комплекті з холодильним агрегатом в загальній кількості 6 штук. Вартість однієї одиниці товару становить 86 340,00 грн без ПДВ (103 608,00 грн з ПДВ).

Постачання товару в кількості 5 штук поставляється в строк до 10.06.2018 включно; а також 1 штука - в строк до 20.06.2018 включно.

Загальна ціна правочину становить 621 648,00 грн, в т.ч. ПДВ - 103 608,00 грн.

На підставі дослідження наявних в матеріалах справи документів апеляційним господарським судом встановлено, що в порушення умов договору в частині строків виконання постачальником своїх зобов`язань третьою особою здійснено поставку 3 одиниць товару, що підтверджується видатковою накладною № 97 від 08.06.2018 на суму 103608,00 грн з ПДВ з актом приймання-передачі № 21 від 19.07.2018, видатковою накладною № 94 від 20.06.2018 на суму 103608,00 грн з ПДВ з актом приймання-передачі № 1 від 15.08.2018; видатковою накладною № 95 від 08.06.2018 на суму 103608,00 грн з ПДВ з актом приймання-передачі № 32 від 24.07.2018.

Належних, допустимих та достовірних доказів в підтвердження обставин виконання постачальником умов договору в повному обсязі та у визначений ним строк ані позивачем, ані третьою особою не представлено. Наведені обставини також не спростовано і апелянтом у його скарзі. Відтак, має місце порушення третьою особою своїх зобов`язань також в частині кількісного показника постачання.

Аргументація апеляційної скарги щодо відсутності факту настання прострочення виконання постачальником свого зобов`язання не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в п. 5.2 договору поставки визначено, що місце поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства, яка є невід`ємною частиною цього договору. В додатку 12.1.1 до договору «Рознарядка Міністерства оборони України за Специфікацією» визначено перелік військових частин та їх адреси, куди повинно було бути поставлено товар у строк до 10.06.2018 включно та до 20.06.2018 включно. Отже, сторонами правочину, в його умовах чітко визначено місце поставки, а відтак у вчиненні додаткових дій зі сторони позивача для належного повідомлення постачальника про місце поставки, на чому наполягає апелянт згідно правил Інкотермс, у даному випадку відсутня необхідність.

Твердження апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації договору поставки органом державного казначейства України оцінюються судовою колегією критично, оскільки, як підставно зауважено судом першої інстанції, вчинення Міністерством конклюдентних дій з перерахування на рахунок третьої особи коштів за товар само по собі свідчить про прийняття його на відповідний облік. В свою чергу без дотримання таких вимог орган казначейства не підтвердив би правомірність та не надав би дозвіл на перерахування коштів за договором поставки.

В контексті наведеного визнаються як безпідставні доводи апелянта про неможливість здійснення третьою особою поставки товару до моменту підтвердження реєстрації договору поставки органами казначейства.

Підсумовуючи вищенаведене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними засобами доказування в порядку ст. 74 ГПК України доведено наявність обставин порушення третьою особою умов договору поставки, що є необхідною передумовою для звернення позивача до банку з вимогою про сплату гарантійного забезпечення за банківською гарантією від 07.05.2018 № 2312-0518/EКL3v.

Твердження апелянта про те, що банківською гарантією передбачено настання гарантійного випадку при наявності сукупності порушення принципалом зобов`язань за кількістю, якістю та строками поставки відхиляються, адже зводяться до невірного тлумачення цієї умови.

Крім того, у випадку неможливості однозначності розуміння змісту відповідної умови правочину слід застосовувати тлумачення «contra proferentem» (слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх писав), яке полягає в тому, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц, від 24.06.2021 у справі №910/16328/19, від 23.12.2021 у справі №910/17027/20, від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 тощо.

За наведеного доводи апелянта про те, що Міністерством оборони України пред`явлено вимогу за відсутності обставин, що зумовлюють настання гарантійного випадку, визнаються судовою колегією необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Як вже зазначалось у цій постанові, на адресу відповідача була надіслана вимога № 286/6/7119 від 27.12.2018 про сплату грошового забезпечення в розмірі 31 082,40 грн згідно банківської гарантії від 07.05.2018 № 2312-0518/EKL3v.

Відповідно до частин 2, 3 статті 563 ЦК України вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії.

У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

За умовами банківської гарантії № 2312-0518/EКL3v від 07.05.2018 Банк гарантував безумовно та безвідклично виплатити Міністерству кошти в сумі 31 082,40 грн у випадку невиконання (неналежного) виконання принципалом (Товариством) умов договору (щодо якості, кількості, строків) щодо закупівлі протягом 5 робочих днів з дня отримання ним письмової вимоги бенефіціара (Міністерства) з посиланням на цю гарантію за підписами уповноважених осіб, у якій має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати, із зазначенням у чому саме полягає невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Так, у пред`явленій позивачем вимозі до Банку Міністерством вказано договір від 10.05.2018 № 286/2/18/16, в рахунок забезпечення виконання якого надано гарантію від 07.05.2018 № 2312-0518/EKL3v, зазначено суму, належну до сплати, яка відповідає сумі, на яку видано вказану гарантію, а також наведено зміст допущеного постачальником за договором порушення - станом на 20.06.2018 визначений обсяг товару не поставлено.

Беручи до уваги те, що положення банківської гарантії додаткових вимог щодо переліку документів, необхідних для задоволення вимоги бенефіціара, не містять, судова колегія вважає, що вимога № 286/6/7119 від 27.12.2018 відповідає нормам чинного законодавства, а тому доводи апелянта в цій частині відхиляються за їх необґрунтованості, оскільки позивачем було виконано усі умови щодо надання інформації про настання гарантійного випадку.

Вказану вимогу, як зазначає відповідач у відповіді на неї, отримано Банком 15.01.2019, тобто в межах строку дії банківської гарантії.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що до вимоги не було додано належних документів, що підтверджували повноваження підписанта, колегія суддів зазначає, що до вимоги було додано дві довіреності, які підтверджували повноваження підписанта директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В. Гулєвича. Доводи скаржника про те, що довіреність не була завірена згідно ДСТУ 4163-2003, на переконання колегії суддів, є лише формальною підставою щодо форми вимоги, оскільки невідповідність документів за формою Національному стандарту України ДСТУ 4163-2003 не може нівелювати стандарт допустимості доказів. При цьому, довіреність на Гулєвича В.В. є достатньою для підтвердження правомірності засвідчення останнім документів.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання щодо виплати позивачу суми гарантії у разі невиконання (неналежного виконання) умов договору поставки від 10.05.2018 № 286/2/18/16, неналежне виконання якого підтверджено наявними в матеріалах справи документами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги Міністерства оборони України про стягнення банківської гарантії у сумі 31 082,40 грн є обґрунтованими, а відтак правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Відносно доводів апелянта щодо подвійної відповідальності третьої особи за одне і те ж порушення договірних зобов`язань, колегія суддів зазначає, що неустойка і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності. Відтак, порушень приписів ст. 61 Конституції України в даному випадку не вбачається.

Крім того, судова колегія визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що реалізація Міністерством права на стягнення з Товариства коштів у вигляді штрафу за порушення умов договору поставки №286/2/18/16 від 10.05.2018 не є правовою підставою для припинення зобов`язання Банку зі сплати гарантійного платежу за наданою гарантією.

Щодо аргументації апеляційної скарги про недотримання місцевим господарським судом приписів ст. 162 ГПК України в частині неврахування факту ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку ціни позову судова колегія зауважує, що у відповідності до банківської гарантії Банк зобов`язався виплатити бенефіціару 31 082,40 грн, яку заявлено до стягнення у даній справі. Відтак порушень положень вищенаведеної норми процесуального закону не вбачається.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, аргументація апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21804/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21804/21 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати.

Судовий збір, сплачений учасником справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача).

Керуючись Главою 1 Розділу ІV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21804/21 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складно та підписано, - 01.02.2023.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді Л.В. Кропивна

С.І. Буравльов