ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2023 р. м. Київ Справа № 911/2269/20

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенка Д.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 )

до

Садівничого товариства «Заліське» (07433, Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Центральна, 2/1, код: 23566951)

про визнання недійсним рішень загальних зборів садівничого товариства,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Твердохлєбова Р.Б.;

від відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

ОСОБА_1 (надалі позивачка/ ОСОБА_1 ) звернулась до Господарського суду Київської області з позовом до Садівничого товариства «Заліське» (надалі відповідач/СТ «Заліське») про визнання недійсним рішення загальних зборів Садівничого товариства «Заліське» від 20.08.2016, оформленого протоколом № 2.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю кворуму для прийняття спірних рішень загальними зборами Садівничого товариства «Заліське». Крім того, за твердженням позивачки, спірним рішенням загальних зборів визнано недійсним договір спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016, який укладений між позивачкою та відповідачем, без будь-якої правової підстави, що суперечить Правилам користування електричною енергією для населення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 та статям 204, 629, 651, 654 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/2269/20 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 рішення Господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/2269/20 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним рішення загальних зборів Садівничого товариства «Заліське» від 20.08.2016, відповідно до протоколу № 2.

Постановою Верховного Суду від 05.07.2022 рішення Господарського суду Київської області від 16.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 у справі № 911/2269/20 скасовано, а справу № 911/2269/20 передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.07.2022 справа № 911/2269/20 передана на розгляд судді Колесника Р.М.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.07.2022 справу № 911/2269/20 прийнято до провадження суддею Колесником Р.М., проведення підготовчого засідання призначено на 31.08.2022 та запропоновано сторонам подати до суду письмові пояснення по суті спору з урахуванням висновків, що викладено в постанові Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 911/2269/20.

На адресу суду 31.08.2022 від позивачки надійшло клопотання про зобов`язання відповідача надати відповіді на поставленні позивачкою у позовній заяві питання, яке ухвалою суду від 31.08.2022, із занесенням до протоколу судового засідання, задоволено та зобов`язано відповідача надати відповіді, з урахуванням вимог статті 90 Господарського процесуального кодексу України, на поставленні у позовній заяві питання.

Також, 31.08.2022 від позивачки надійшли письмові пояснення.

До суду 21.09.2022 від позивачки надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачки ОСОБА_4 , у задоволенні якого ухвалою суду від 31.08.2022, із занесенням до протоколу судового засідання, відмолено, оскільки в процесі розгляду справи судом не встановлено, а позивачкою не доведено, що рішення у справі може вплинути на права або обов`язки ОСОБА_4 .

Крім того, 21.09.2022 від позивачки надійшло клопотання про витребування від відповідача додаткових доказів, в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України, за результатом розгляду якого суд відмовив у його задоволенні, оскільки докази, про витребування яких заявлено позивачкою, не входять до предмета доказування у справі і не можуть підтвердити або спростувати жодних обставин в межах предмета позову, та їх дослідження не є обов`язковим та необхідним, про що судом 21.09.2022 постановлено відповідну ухвалу, із занесенням до протоколу судового засідання.

Цього ж дня від відповідача надійшли відповіді, у формі заяви свідка, на поставленні позивачкою у позовній заяві питання.

Від позивачки 07.12.2022 на адресу суду надійшло клопотання про витребування від відповідача оригіналів доказів, поданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень.

До суду 22.12.2022 від позивачки надійшли клопотання про зобов`язання відповідача надати докази на вчинення дій та наявність подій, клопотання про витребування від відповідача оригіналів доказів, які долучені ним до відзиву, заява щодо судових витрат відповідача,

На адресу суду 21.09.2022, 07.12.2022, 06.01.2023 від відповідача надійшли клопотання про відшкодування судових витрат та заява про стягнення з позивачки витрат, пов`язаних з розглядом справи. До вказаного клопотання та заяв відповідачем долучено докази, що підтверджують об`єм наданих послуг та розмір витрат, які понесені відповідачем на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом цієї справи.

Також, до суду 04.11.2022, 07.12.2022, 14.12.2022, 22.12.2022, 12.01.2023 від позивачки та відповідача надходили письмові «Вступні слова», питання поставлені відповідачу в порядку ч. 4 ст. 208 Господарського процесуального кодексу України, письмові пояснення в порядку з`ясування обставин та дослідження їх доказами, письмова «Промова (заключне слово)».

Підготовче судове засідання у справі неодноразово судом відкладалося та остаточно ухвалою суду від 21.09.2022, із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 19.10.2022, яке в подальшому остаточно призначено на 12.01.2023.

В судове засідання 12.01.2023 з`явились позивачка та представники відповідача.

Позивачка в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачка є членом Садівничого товариства «Заліське» та має у володінні земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що підтверджується членською книжкою.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань загальна кількість членів СТ «Заліське» становить 600 осіб.

20.08.2020 проведено загальні збори членів товариства, які оформлені протоколом № 2, за результатами яких прийнято такі рішення: 1) роботу ревізійної комісії визнати як відмінну, роботу бухгалтера ОСОБА_5 і голови СТ Добрівського В.Ю. визнати незадовільною та матеріали ревізії передати до прокуратури; 2) звільнити ОСОБА_6 ; 3) звіт правління за місяць вважати задовільним; 4) обрати переважною більшістю голосів на посаду голови ОСОБА_7 ; 5) продовжити роботу по вирішенню питань, пов`язаних зі спорами відносно озера; 6) виключити із членів правління ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , затвердити склад правління в повному складі; 7) внести зміни та доповнення до Статуту, реєстрація якого до кінця 2016 року; 8) затвердити кошторис на 2016 рік; 9) затвердити кошторис на 2017 рік; 10) затвердити протокол зборів правління № 4 від 23.07.2016, яким, зокрема, визнано недійсним договір спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016, який укладений між позивачкою та відповідачем; 11) на засіданнях правління розглянути обставини, які клались та встановити межі громадської землі за адресою: АДРЕСА_3 ; 12) принести документи для приватизації земельних ділянок; 13) інші питання.

Згідно Акту № 1 про результати реєстрації членів Садівничого товариства «Заліське» на загальних зборах 20.08.2016, затвердженого в.о голови правління - ОСОБА_12 , на загальних зборах 20.08.2016 була присутня 301 особа та за дорученнями - 26 осіб, всього 327 осіб з 600 членів товариства.

Зазначений Акт складено на підставі списків присутніх членів по кожній вулиці.

В перебігу розгляду справи відповідач визнав задвоєну реєстрацію одного і того ж члена товариства по різних вулицях, зокрема у кількості 10 осіб та погодився із тим, що фактично на зборах були присутні 317 осіб, з яких 291 особа - особисто та 26 осіб - за довіреністю.

Позивачка звернулася до суду із розглядуваним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що з урахуванням того, що рішенням загальних зборів, серед іншого, внесено зміни до Статуту необхідний кворум для того щоб збори були повноважними складає 400 осіб, проте, у загальних зборах взяли участь 301 особа, що є підставою для визнання рішень загальних зборів від 20.08.2016, які оформлені протоколом № 2, недійсними, оскільки вони суперечать вимогам статті 15 Закону України «Про кооперацію» та статті 98 Цивільного кодексу України.

Крім того, рішенням загальних зборів визнано недійсним договір спільного споживання електричної енергії від 16.03.2016, який укладений між позивачкою та відповідачем, без будь-якої правової підстави, що суперечить Правилам користування електричною енергією для населення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999 та статтям 629, 651, 654, 204 Цивільного кодексу України.

Позивачка також посилалася на відсутність належно складеного загального реєстру членів товариства, на реєстрацію для участі у зборах 20.08.2016 осіб, що не були членами СТ «Заліське», навіть з огляду на той список членів, що було долучено до матеріалів справи відповідачем, на невідповідність загальної кількості членів товариства (600 осіб), загальній кількості земельних ділянок в товаристві, відсутності в матеріалах справи відомостей про те, у кого з членів товариства у власності перебуває більше ніж одна земельна ділянка, що, опосередковано, може свідчити про те, що фактична кількість членів у товаристві може бути більшою ніж 600 осіб, а також на те, що долучені до матеріалів справи доручення на участь у загальних зборах у кількості 26 - суперечать вимогам Цивільного кодексу України, оскільки такі довіреності не посвідчені нотаріально.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що оспорюваним рішенням права та охоронювані законом інтереси позивачки порушено не було, збори, на яких було прийнято спірні рішення були повноважними, адже на них були присутні 317 осіб, що становить більше половини від загальної кількості членів товариства та майже по усіх питаннях рішення приймались одноголосно або кількістю членів, що була необхідною для того щоб відповідне рішення можна було вважати прийнятими, з огляду на вимоги закону про необхідність позитивного голосування кваліфікованою більшістю голосів. Форма довіреностей для участі у голосуванні відповідала вимогам законодавства та була затверджена загальними зборами товариства.

Крім того, відповідач посилався на пропуск позивачкою строку позовної давності, про що ним було подано заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності та на відсутність підстав для висновку про переривання перебігу строків позовної давності фактом звернення позивачки до Броварського районного суду Київської області із порушенням правил підвідомчості справи.

Судом також встановлено, що 16.08.2019 позивачка зверталася з позовом до Садівничого товариства «Заліське» про визнання недійсним рішення загальних зборів від 20.08.2016 до Броварського районного суду Київської області та ухвалою цього суду від 28.08.2019 у справі № 361/5827/19 було відкрито провадження у справі.

У подальшому, ухвалою Броварського районного суду Київської області від 04.06.2020 провадження у справі № 361/5827/19 було закрито у зв`язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із розглядуваним позовом позивачка звернулась до Господарського суду Київської області 06.08.2020.

Під час первісного розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/2269/20 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для визнання недійсним рішення загальних зборів СТ «Заліське» від 20.08.2016, з огляду на відсутність кворуму для прийняття спірних рішень. Однак, позивачкою пропущено строк позовної давності, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 рішення Господарського суду Київської області від 16.03.2021 у справі № 911/2269/20 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним рішення загальних зборів Садівничого товариства «Заліське» від 20.08.2016, відповідно до протоколу № 2. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що: загальні збори СТ «Заліське», проведені 20.08.2016 були неправомочними у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому затверджені на них рішення прийняті із порушенням вимог статті 15 Закону України «Про кооперацію», статті 98 Цивільного кодексу України; рішення загальних зборів членів товариства по десятому питанню порядку денного щодо визнання недійсними договорів про електропостачання, укладених за період головування ОСОБА_6 суперечить вимогам статей 215, 629, 651, 654 Цивільного кодексу України, які визначають умови недійсності правочину та обов`язковість договірних зобов`язань; позовна давність на момент звернення з даним позовом не спливла, оскільки вона має сплинути 05.06.2023.

Постановою Верховного Суду від 05.07.2022 рішення Господарського суду Київської області від 16.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2021 у справі № 911/2269/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Скасовуючи судові рішення, Верховним Судом вказано на помилковість висновків судів про відсутність на зборах необхідного кворуму для того, щоб такі збори були повноважними, зазначено про те, що під час голосування з питань, що потребують кваліфікованої більшості необхідну кількість голосів необхідно обраховувати від загальної кількості присутніх на зборах членів товариства, а не від загальної кількості членів товариства. Тому, під час нового розгляду справи вказано на необхідність встановити дійсну кількість членів товариства, що були присутні на зборах. Крім того, Верховним Судом зазначено про помилковість висновку апеляційної інстанції про те, що звернення із позовом до суду із порушенням правил підвідомчості може переривати перебіг строків позовної давності.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом положень частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні відносини це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 Господарського кодексу України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Господарською діяльністю у Господарському кодексі України вважається діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Цей Кодекс розрізняє господарську діяльність, яка має на меті отримання прибутку (підприємництво) і некомерційну господарську діяльність, яка здійснюється без такої мети (стаття 3).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 Господарського кодексу України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 Господарського кодексу України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 Господарського кодексу України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України «Про кооперацію».

За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України «Про кооперацію» кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Обслуговуючий кооператив це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку (статті 2, 23 Закону України «Про кооперацію»).

Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

З огляду на викладене суд відхиляє аргументи позивача, про те що норми Закону України «Про кооперацію» не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки садівничі товариства є обслуговуючими кооперативами і саме ця організаційно-правова форма більше відповідає меті створення садівничого товариства, спір у даній справі стосується реалізації прав члена кооперативу на управління кооперативом, а правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації в Україні визначає саме Закон України «Про кооперацію». Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.10.2020 у справі № 695/2665/16-ц, про що вже було зазначено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2022 по цій справі.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про кооперацію» загальні збори членів кооперативу правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні більше половини його членів, а збори уповноважених - за наявності не менше двох третин уповноважених. Кожний член кооперативу чи уповноважений кооперативу має один голос, і це право не може бути передано іншій особі. Рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу про прийняття, внесення змін до статуту, вступ до кооперативного об`єднання або вихід з нього та про реорганізацію або ліквідацію кооперативу вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як 75 відсотків членів кооперативу, присутніх на загальних зборах кооперативу. З інших питань рішення приймаються простою більшістю голосів членів (уповноважених) кооперативу, присутніх на його загальних зборах. Рішення загальних зборів членів (зборів уповноважених) кооперативу приймаються відповідно до його статуту відкритим або таємним голосуванням.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів товариства необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника (акціонера, члена) товариства. Також слід з`ясувати дотримання порядку скликання загальних зборів, зокрема щодо належного повідомлення позивача про такі збори.

Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів. Разом з тим, не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів господарського товариства, є підставою для визнання недійсними прийнятих на них рішень.

Безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв`язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства; прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації. При вирішенні питання про недійсність рішень загальних зборів у зв`язку з іншими порушеннями, допущеними під час скликання та проведення загальних зборів, господарський суд повинен оцінити, наскільки ці порушення могли вплинути на прийняття загальними зборами відповідного рішення.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 927/546/18, від 28.01.2021 у справі № 910/15906/19, від 07.09.2021 у справі № 916/2506/20.

Так, відповідно до частини 9 статті 15 Закону України «Про кооперацію» загальні збори членів кооперативу правомочні вирішувати питання, якщо на них присутні більше половини його членів, а збори уповноважених - за наявності не менше двох третин уповноважених.

Згідно з пунктом 6.2. статуту Садівничого товариства «Заліське» загальні збори правомочні вирішувати питання, якщо на зборах присутні більше половини членів товариства.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, а також з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05.07.2022 по цій справі, якою її було скеровано до суду першої інстанції для нового розгляду, для правильного вирішення цієї справи необхідно встановити дійсну загальну кількість членів товариства та кількість членів, що була присутня на загальних зборах 20.08.2016, а також необхідно встановити чи порушене прийнятими рішення права позивачки та чи підлягають вони захисту у спосіб, визначений нею у позові.

Щодо загальної кількості членів товариства.

Так, відповідач посилається на те, що дійсна загальна кількість членів товариства складає 600 осіб та саме від цієї кількості членів товариства має обраховуватися необхідний кворум на загальних зборах членів товариства.

Даний висновок зроблено на підставі інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є достовірною.

Позивачка посилалася на те, що така загальна кількість членів товариства визначена безпідставно, фактична кількість членів товариства може бути більшою, що опосередковано підтверджується загальною кількістю земельних ділянок у товаристві 698.

Відповідач посилався на те, що більша кількість земельних ділянок у товаристві не свідчить про те, що і кількість членів товариства має бути більшою, адже деякі члени товариства мають у власності більше ніж одну земельну ділянку.

Дослідивши зазначені обставини, суд дійшов наступного висновку.

Сторонами до матеріалів справи не долучено ані членських книжок на всіх учасників садівничого товариства, ані переліку всіх земельних ділянок, які обліковуються на території СТ «Заліське», дослідивши які разом з бухгалтерською документацією відносно наявності заборгованості за внесками, можливо встановити фактичну кількість членів Садівничого товариства «Заліське». З огляду на це, суд бере до уваги саме інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно фактичної кількості учасників Садівничого товариства «Залізьке» - 600 осіб, яка згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є достовірною та відхиляє інші аргументи сторін відносно фактичної кількості членів СТ «Заліське».

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах, що ставляться господарським процесуальним законодавством до доказів, в аспекті їх належності та допустимості.

До того ж, питання ведення належного обліку, оформлення членства у товаристві відноситься до питань внутрішньої діяльності товариства та суд не наділений повноваженнями перебирання на себе функцій органів управління товариства в цій частині.

А тому з огляду на офіційно визнані відомості про кількість членів в товаристві 600 осіб, відомості про що містяться в ЄДР твердження позивачки про ймовірно іншу, більшу кількість членів товариства є здебільшого припущеннями, які належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому судом до уваги не приймаються.

З урахуванням цього, тут та надалі суд виходитиме з того, що загальна кількість членів товариства становить 600 осіб та, відповідно, з урахуванням положень п. 6.2. Статуту СТ «Заліське» та положень ст. 15 Закону України «Про кооперацію» необхідна кількість членів товариства, що має бути присутньою на зборах, для того, щоб вони вважалися повноважними має становити 301 особа.

Щодо кількості членів товариства, що були присутні на зборах 20.08.2016.

Відповідач в перебігу розгляду справи посилався на те, що на зборах були присутні 301 член товариства особисто та 26 членів товариства за довіреністю. В підтвердження зазначених аргументів відповідач посилався на списки присутніх, що було складено під час проведення реєстрації членів товариства, що з`явилися для участі у зборах.

Позивачка заперечувала таку кількість присутніх на зборах членів товариства та, зокрема, посилалася на те, що в списках присутніх мала місце подвійна реєстрація членів товариства по різним вулицям, реєстрація осіб, що не є членами товариства.

Після ознайомлення із аргументами позивачки, вже під час нового розгляду справи, відповідач визнав задвоєну реєстрацію одного і того ж члена товариства по різних вулицях, зокрема у кількості 10 осіб та погодився із тим, що фактично на зборах були присутні 317 осіб, з яких 291 особа - особисто та 26 осіб - за довіреністю.

Щодо участі у загальних зборах осіб за довіреністю, кількість яких складає 26 осіб, позивачка посилалася на те, що долучені до матеріалів справи довіреності не можуть прийматися у якості доказів уповноваження певних осіб для здійснення представництва інтересів членів товариства під час голосування на зборах, оскільки такі довіреності складені із порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про нотаріат».

Отже, з метою перевірки тверджень про відсутність на зборах кворуму для прийняття рішень суду належить встановити дійсну кількість членів товариства, що була присутня на зборах, про що, зокрема, зазначив Верховний Суд у постанові від 05.07.2022, якою справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як вже зазначалося загальна кількість членів товариства становить 600 осіб, а тому необхідна кількість присутніх членів/їх представників для того, щоб збори були повноважними становить 301 особа.

Відповідач долучив до матеріалів справи загальний список членів товариства, що було складено станом на 20.08.2016, в якому міститься поіменний склад членів товариства, списки осіб, що зареєструвалися для участі у зборах (по вулицях) та акт № 1 від 20.08.2016 «Про результати реєстрації членів СТ «Заліське» на загальних зборах 20.08.2016», з яких вбачається, що загальна кількість зареєстрованих на зборах членів товариства/чи їх представників становить 327 осіб, з яких 301 особа особисто та 26 осіб за довіреністю.

Як вже зазначалося, в перебігу розгляду справи, відповідач погодився із тим, що щодо 10 осіб під час реєстрації для участі у зборах було допущена їх подвійна реєстрація і це стосується таких членів: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , отже остаточно відповідач наполягає на тому, що на зборах були присутні 317 осіб, з яких 291 особа - особисто та 26 осіб - за довіреністю.

Здійснивши співставлення поіменного списку членів товариства, долученого відповідачем до матеріалів справи (600 осіб) станом на 20.08.2016 із списками присутніх членів на загальних зборах 20.08.2016 судом встановлено, що значна кількість осіб, що зазначена у відповідних списках (списках зареєстрованих на зборах) не є членами товариства згідно долученого відповідачем загального списку членів товариства.

Тобто, в списках присутніх на зборах зазначені особи, прізвище чи ім`я та по-батькові яких, вочевидь, не збігаються із ПІБ осіб, зазначених у загальному списку членів товариства.

Так, до прикладу, в списку членів товариства під № 506 значиться ОСОБА_23 .Микол., проте в списку присутніх по АДРЕСА_4 зазначено ОСОБА_24 , під № 248 значиться ОСОБА_25 , а в списку присутніх по вул. Центральній ОСОБА_26 , під № 69 значиться ОСОБА_27 , а на зборах був зареєстрований по вул. Центральній ОСОБА_28 ,

Загалом такі невідповідності встановлені судом щодо 36 осіб, якими, окрім вже зазначених вище, є: ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_7 (перелік за списками присутніх).

Хоча прізвища зазначених осіб збігаються із прізвищами осіб, що зазначені у загальному списку членів товариства, проте ініціали зазначених осіб є, вочевидь, відмінними, що унеможливлює для суду можливість ідентифікувати зазначених осіб, як членів товариства, що були присутні на зборах.

Окрім того, прізвища наступних осіб, що були зареєстровані у списках, як присутні на загальних зборах взагалі не містяться в списку членів товариства станом на 20.08.2016: ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 .. Загальна кількість таких осіб становить 17.

Таким чином, судом встановлено, що 53 особи, що зазначені у відповідних списках осіб, що зареєструвалися для участі у зборах не є членами товариства, згідно наданого відповідачем списку членів товариства, та, відповідно, приймати участь у голосуванні не могли, та враховуватися для визначення необхідного кворуму судом не можуть.

Зауваження позивачки щодо інших осіб (позивачка в перебігу розгляду справи посилалися на значно більшу кількість осіб, які зареєструвалися хоча членами товариства не є) судом відхиляються, як такі, що належним чином не обґрунтовані та не доведені, а виявлені позивачкою відмінності у ПІБ осіб, що були присутні із ПІБ осіб, зазначені в списку членів товариства, свідчать здебільшого про те, що такі відмінності утворилися внаслідок використання при складанні загального списку та списку присутніх як російської, так і української мов. Відповідно ПІБ таких осіб могло бути відмінним.

Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 зі справи №910/4055/18, від 16.04.2019 зі справи № 925/2301/14).

Таким чином, досліджуючи питання щодо фактичної кількості членів товариства, що особисто взяли участь у зборах товариства 20.08.2016, надаючи оцінку доказам, наданим відповідачем в підтвердження того, що на зборах були присутні члени товариства у кількості 291 особи, суд дійшов висновку, що списки присутніх на зборах 20.08.2016, в частині прізвищ осіб, зазначених вище не можуть прийматися судом до уваги у якості присутності їх на зборах у якості саме членів товариства, тобто у якості осіб, які наділені повноваженнями щодо голосування на зборах з питань порядку денного.

Таким чином, від загальної кількості членів товариства, що за твердженням відповідача були присутні на зборах (291 особа) треба відрахувати 36 осіб, ініціали яких не співпадають із ініціалами членів товариства та 17 осіб прізвища яких взагалі не містяться у загальному списку членів товариства.

Наведене дає суду підстави дійти висновку, що доведеним можна вважати особисту участь у загальних зборах товариства 20.08.2016 членів товариства у кількості 238 осіб (291-36-17).

Суд із розумінням ставиться до того, що така значна кількість членів товариства (600 осіб) значно ускладнює порядок проведення загальних зборів будь-якого товариства та садівничого товариства тим більше. Порядок повідомлення членів такого товариства про проведення зборів та порядок реєстрації, перевірка повноважень осіб, що з`явилися для участі у загальних зборах є доволі ускладненим.

Проте, оскільки дослідження питання щодо дійсної кількості членів товариства, присутніх на зборах відноситься до центрального питання, що підлягає встановленню та перевірці в межах розглядуваної справи, з огляду на доводи позивачки щодо відсутності необхідного кворуму на зборах, встановлені судом недоліки проведеної реєстрації осіб, що з`явилися для участі у зборах не могло бути не прийнято судом до уваги.

Порядок обліку членів товариства, очевидно відноситься до питань внутрішньої організації діяльності товариства та суд не має здійснювати невиправдане втручання у такі питання діяльності товариства. І такі зазвичай мають самостійно врегульовуватися членами товариства на основі добросусідських, розумних та зважених стосунків.

Отже, підсумовуючи, в цій частині, суд дійшов висновку, що фактична кількість членів СТ «Заліське», що особисто зареєструвалися для участі у зборах 20.08.2016 та які можуть бути враховані судом у якості присутніх на зборах становить 238 осіб.

Щодо представництва на зборах членів товариства за довіреностями.

Так, позивачка вважає, що 26 членів товариства були представлені на зборах їх представниками на підставі довіреностей, складених в порушення вимог законодавства щодо їх нотаріального посвідчення, а тому їх голоси не могли враховуватися для визначення кворуму на зборах.

Заперечуючи проти зазначених аргументів відповідач посилався на те, що форма довіреності була затверджена рішенням загальних зборів членів СТ «Заліське» від 28.07.2007 та здійснення представництва інтересів членів товариства у такий спосіб є звичайною практикою та відповідає вимогам статті 40 Закону України «Про нотаріат».

Надаючи доводам сторін, в цій частин, належну юридичну оцінку суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За змістом ст. 245 Цивільного кодексу України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність на право участі та голосування на загальних зборах, видана фізичною особою, посвідчується у порядку, визначеному законодавством.

Відповідно до рішення правління товариства, що оформлене протоколом засідання правління від 11.07.2007 № 2, затверджено форму доручення члена товариства для голосування по всім питанням на чергових та позачергових загальних зборах членів СТ «Заліське». Суду також наданий журнал реєстрації таких доручень та копії 26 доручень щодо спірних загальних зборів.

Тобто судом встановлено, що форма довіреності для участі у загальних зборах затверджена рішенням правління від 11.07.2007, а не рішенням загальних зборів від 28.07.2007. Зазначене рішення (рішення зборів), хоча і містить останнім пунктом додрукований текст «затвердити форму доручення», проте за змістом протоколу від 28.07.2007 не вбачається, що на зборах взагалі відбувалося обговорення цього питання чи що було прийнято рішення щодо затвердження рішення правління від 11.07.2007, саме яким форму довіреності було затверджено.

Більше того, на першому аркуші рішення загальних зборів від 28.07.2007 міститься вказівка на те, що форма довіреності затверджена саме рішенням правління від 11.07.2007 та вже на зборах членів, що відбулися 28.07.2007, 32 особи приймали участь за дорученням.

Надані суду довіреності складені у письмовій формі.

Наведені вище положення цивільного законодавства не містять прямої вказівки на те, щоб довіреності для участі у голосуванні на зборах були нотаріально посвідчені. Не встановлено таких вимог судом і в інших положеннях законодавства, що регулює діяльність садових товариств та статуті товариства.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що долучені до матеріалів справи довіреності щодо 26 осіб, що прийняли участь у зборах через своїх представників мають бути враховані в загальній кількості осіб, що з`явилися на збори, адже вчинені у письмовій формі, що цілком відповідає вимогам законодавства.

Посилання відповідача на положення ст. 40 Закону України «Про нотаріат», яка передбачає випадки, коли до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності, засвідчені певною уповноваженою особою, що не є нотаріусом, судом до уваги не приймаються, з огляду на висновки суду про відсутність встановленої законодавством вимоги до обов`язкового нотаріального посвідчення довіреності, що видається членом садівничого товариства для участі від його імені у загальних зборах його представника.

Таким чином, суд враховує у складі осіб, що присутні на зборах 20.08.2016 26 членів товариства, які уповноважили на здійснення голосування на зборах інших осіб на підставі довіреностей.

Тобто, за висновками суду загальна кількість членів товариства, що були присутні на зборах членів СТ «Заліське» 20.08.2016 особисто та за довіреностями становить 264 особи (238 осіб особисто та 26 за довіреністю), що є меншим від необхідної кількості членів товариства для того, щоб збори можна було вважати повноважними (301 особа), що зумовлює висновки суду про наявність достатніх підстав для визнання недійсним рішень загальних зборів членів СТ «Заліське», оформлених протоколом № 2 від 20.08.2016.

Решта аргументів сторін, в цій частині на висновки суду не впливають, а тому окремої оцінки з боку суду не вимагають.

Щодо строків позовної давності.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

В обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на те, що позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду із розглядуваним позовом, оскільки загальний строк позовної давності для подання позову про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства, прийнятого 20.08.2016, на яких позивачка була присутня, сплив 20.08.2019, коли як до Господарського суду Київської області вона звернулася лише 06.08.2020.

Позивачка, заперечуючи проти застосування наслідків пропуску строку позовної давності посилалася на те, що строк, встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України було перервано внаслідок її звернення до Броварського районного суду Київської області у справі № 361/5827/19 із позовом, що є тотожним із розглядуваним.

Надаючи доводам сторін, в цій частині, належну юридичну оцінку суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (у редакції від 11.06.2016) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У частині 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вже зазначалося, позивачка 16.08.2019, тобто у межах строку, визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України, звернулася до Броварського районного суду Київської області з позовом до СТ «Заліське» про визнання недійсним рішення загальних зборів від 20.08.2016, що підтверджується ухвалою цього суду від 16.08.2019 у справі № 361/5827/19, що є тотожним із розглядуваним.

Ухвалою Броварського районного суду Київської області від 04.06.2020 провадження у справі № 361/5827/19 закрито, з огляду на те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивачка звернулася до Господарського суду Київської області із розглядуваним позовом 06.08.2020.

У постанові Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19, викладено правовий висновок за змістом, якого перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подання позову з недодержанням правил підвідомчості/підсудності (навіть у разі наступного закриття провадження у справі, а не відмови в позові або повернення позову), не перериває перебігу позовної давності.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Позивачка із заявою про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності не зверталася, хоча обов`язок доведення того, що строки позовної давності пропущено з поважних причин покладається саме на позивача у справі.

З урахуванням викладеного, оскільки спірні рішення були прийняті на загальних зборах членів СТ «Заліське» (за участі позивачки) 20.08.2016, та, відповідно, від цієї дати почався перебіг позовної давності, визначений статтею 261 Цивільного кодексу України, строк на звернення до суду із розглядуваним позовом сплив 20.08.2019. Та оскільки позивачка звернулася до Господарського суду Київської області 06.08.2020, тобто із пропуском встановленого строку, за відсутності обставин, що свідчать про його переривання та за відсутності клопотання про визнання поважними причин пропуску цього строку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав саме пропуску строку позовної давності.

До того ж, як вбачається, позивачка звернулася до Броварського районного суду Київської області лише 16.08.2019, тобто за чотири дні до спливу трирічного строку позовної давності, тобто хоча і в межах строків позовної давності проте для суду залишились не зрозумілими причини такого тривалого зволікання щодо звернення до суду, якщо позивачка вважала, що її права, як члена товариства були порушеними, зокрема в аспекті тверджень про неправомірність прийнятих рішень про визнання недійсними договорів про електропостачання.

Тут варто зазначити, що інтереси члена товариства можуть не збігатися з інтересами самого товариства та іншими його членами. А з урахуванням особливостей, що притаманні саме садівничому товариству, метою діяльності якого є забезпечення інтересів великої кількості його членів, захист інтересів окремого члена товариства має відбуватися таким чином, щоб не були невиправдано порушені інтереси інших осіб, зокрема, у спосіб невиправданого ретроспективного перегляду обставин, що вже давно могли втратити будь-яке правове значення, могли бути реалізовані та припинені, а обставини могли змінитися настільки, що перегляд таких правовідносин може мати гірші наслідки ніж ті, що можуть настати у разі відмови у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що хоча на загальних зборах членів СТ «Заліське» 20.08.2016 і був відсутній кворум для прийняття будь-яких рішень через доведену присутність на зборах меншої кількості членів товариства ніж вимагають положення законодавства та статуту товариства, втім через сплив строку позовної давності для звернення до суду із розглядуваним позовом та відсутність підстав вважати пропуск такого строку з поважних причин, а також підстав вважати, що такий строк переривався, у задоволені позову слід відмовити.

Щодо витрат пов`язаних із розглядом справи.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України на суд покладено обов`язок розподілу судових витрат, а ст. 238 Кодексу визначено, що у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

На адресу суду 21.09.2022, 07.12.2022, 06.01.2023, тобто до закінчення судових дебатів, від відповідача надійшли клопотання про відшкодування судових витрат та заява про стягнення з позивачки витрат, пов`язаних з розглядом справи. До вказаного клопотання та заяв відповідачем долучено докази, що підтверджують об`єм наданих послуг та розмір витрат, які понесені відповідачем на професійну правничу допомогу пов`язаних із розглядом цієї справи.

Частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін (ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (пункт 21) та від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (пункт 5.40).

Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 04.01.2022, № 09/21 укладений між Адвокатським бюро «Валентини Журавель» та СТ «Заліське» (клієнт); додатків №№ 1, 2 до договору; акти наданих послуг від 04.01.2022 № 09/21 на суму 21250 гривень, від 05.07.2022 № 4/22 на суму 7500 гривень, від 21.09.2022 № 12/22 на суму 15000 гривень, від 06.12.2022 № 36/22 на суму 7000 гривень, від 07.12.2022 № 37/22 на суму 4050 гривень, від 14.12.2022 № 41/22 на суму 8550 гривень, від 22.12.2022 № 46/22 на суму 3600 гривень; платіжне доручення від 05.01.2022 № 661, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 21250 гривень; платіжне доручення від 09.01.2022 № 663, яким підтверджується факт оплати відповідачем судового збору у розмірі 4204 гривень, за подання касаційної скарги; платіжне доручення від 07.07.2022 № 716, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 7500 гривень; платіжне доручення від 23.09.2022 № 751, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 15000 гривень; платіжне доручення від 07.12.2022 № 779, яким підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 7000 гривень; платіжну інструкцію від 12.12.2022 № 783, якою підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 4050 гривень; платіжну інструкцію від 19.12.2022 № 785, якою підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 8550 гривень; платіжну інструкцію від 24.12.2022 № 791, якою підтверджується факт оплати відповідачем грошових коштів за договором № 09/21 у розмірі 3600 гривень; детальний опис робіт виконаних адвокатом, згідно якого загальний розмір судових витрат відповідача під час розгляду справи № 911/2269/20 становить 72350 гривень.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що загальний розмір фактично понесених відповідачем витрат пов`язаних із розглядом цієї справи становить 74154 гривень.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Кодексу суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

В перебігу розгляду справи від позивачки клопотання про зменшення судових витрат відповідача на оплату правничої допомоги у зв`язку із розглядом цієї справи заявлено не було.

Разом з тим, у постанові від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Здійснивши аналіз доказів поданих відповідачем в обґрунтування витрат на правову допомогу, та враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку, що заява СТ «Заліське» щодо відшкодування судових витрат підлягає частковому задоволенню та, відповідно, стягненню з позивачки на користь відповідача в рахунок відшкодування витрат на правничу допомоги підлягає сума у розмірі 15000 гривень та витрат на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 4204 гривень, а у відшкодуванні решти витрат на правничу допомогу суд відмовляє.

Також суд зазначає, що судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на позивачку, оскільки за наслідками розгляду справи у задоволені позову відмовлено повністю.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 185, 191, 231. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Садівничого товариства «Заліське» (07433, Київська область, Броварський район, с. Богданівка, вул. Центральна, 2/1, код 23566951) 15000,00 гривень витрат на правничу допомогу та 4204,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 09.02.2023.

Суддя Р.М. Колесник