РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.02.2023Справа № 910/8136/22

За позовом ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця Данилової Віри Олександрівни

про стягнення 832 397,11 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № б/н від 22.08.2022 до Фізичної особи-підприємця Данилової Віри Олександрівни (далі - відповідач, ФОП Данилова В.О.) про стягнення 832 397,11 грн на підставі Договору оренди (найму) від 30.07.2019 (далі - Договір), з яких: 320 833,30 грн - сума орендної плати, не сплаченої відповідачем за період червень 2021 року - липень 2022 року, 332 688,36 грн - сума не компенсованих витрат на житлово-комунальні послуги; 33 792,10 грн - пеня, яку нараховано у зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати; 43 900,60 грн - пеня, яку нараховано, у зв`язку з несплатою відповідачем компенсації за житлово-комунальні послуги; 10 028,04 грн - три проценти від простроченої суми заборгованості; 91 154, 71 грн - інфляційні втрати, які поніс позивач, у зв`язку з несплатою відповідачем платежів за Договором.

Позовні вимоги обгрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором щодо сплати орендної плати за користування приміщеннями (за період з 01.06.2021 по 05.07.2022) та компенсації витрат позивача за спожиті відповідачем житлово-комунальні послуги (за період з листопада 2021 по липень 2022).

Разом з позовною заявою позивачем додано заяву про забезпечення позову № б/н від 22.08.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову № б/н від 22.08.2022 повернуто заявнику.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 позовну заяву ФОП ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

14.09.2022 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, направлена до суду засобами поштового зв`язку 17.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 прийнято до розгляду позовну заяву ФОП ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі № 910/8136/22, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

12.10.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого: визнав позовні вимоги щодо компенсації витрат за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 278 615,01 грн; просив зарахувати в погашення заборгованості по компенсації витрат за спожиті житлово-комунальні послуги кошти із наступних сум: неповернутого відповідачу гарантійного внеску в розмірі 17 500,00 грн, неповернутого відповідачу гарантійного внеску в розмірі 4 300,00 дол. США, що по курсу НБУ станом на 11.10.22 становить 157 244,98 грн, та здійснені покращення в орендованому приміщені на суму 1 003 712,75 грн; не визнав позовні вимоги щодо стягнення орендної плати та нарахованих штрафні санкцій, в тому числі штрафних санкцій за несвоєчасно компенсовані житлово-комунальні послуги.

18.10.2022 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 стосовно надання посилання на висновок щодо застосування відповідної норми права у подібних правовідносинах, викладений в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.

24.10.2022 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач відхиляє усі заперечення відповідача, що наведені у відзиві на позовну заяву.

26.10.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач вважає позицію позивача, викладену у відповіді на відзив необгрунтованою та огульною.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено заяви по суті справи та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина восьма статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань").

У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 231 ГПК України суд не може закрити провадження у справі, якщо до подання позову припинено діяльність фізичної особи-підприємця, яка є однією зі сторін у справі.

Відтак, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Відповідної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17.

Судом встановлено, що 28.12.2022 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 припинила підприємницьку діяльність на підставі власного рішення, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, позивач під час судового розгляду даного спору втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності. Водночас, оскільки даний спір пов`язаний з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася фізичною особою, зареєстрованою підприємцем, відтак у господарського суду наявна юрисдикція щодо розгляду даного спору, позивачем за яким суд визначає ОСОБА_1 .

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

30.07.2019 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Даниловою Вірою Олександрівною (далі - орендар, відповідач) було укладено Договір оренди (найму) № б/н (далі - Договір), згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 якого, у порядку та на умовах, визначених цим Договором, орендодавець зобов`язувався передати орендареві, а орендар зобов`язувався прийняти у строкове платне користування нежилі приміщення (літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3, загальна площа 232,00 кв.м (далі об`єкт оренди), мета оренди: для здійснення орендарем господарської діяльності, що не суперечить цільовому призначенню об`єкта оренди, зокрема, у сфері діяльності ресторанів.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що строк оренди об`єкта оренди за цим Договором починає свій перебіг з моменту підписання сторонами Акта передання-приймання об`єкта оренди та закінчується 30 червня 2022 року.

Передання-приймання об`єкта оренди здійснюється на підставі відповідного Акта передання-приймання, який підписується сторонами та скріплюється їх печатками одночасно з цим Договором (п. 4.1 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору розмір орендної плати на момент укладення цього Договору за один місяць оренди складав за 232 кв.м 35 000,00 грн (тридцять п`ять тисяч гривень 00 копійок) (без ПДВ).

Укладеними до Договору Додатковою угодою № 3 від 14.03.2020 та Додатковою угодою № 4 від 01.08.2020 сторони вносили зміни до п. 5.1 Договору, відповідно до яких за користування майном орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 17 500,00 грн на місяць незалежно від фінансового стану орендаря не пізніше 01 (першого) числа кожного місяця наперед. Сторони узгодили, що Додаткова угода № 3 від 14.03.2020 діє на термін з 14.03.2020 до 31.07.2020 року, а Додаткова угода № 4 від 01.08.2020 - на термін з 01.08.2020 по 31.05.2021 року.

Пунктами 5.2, 5.3 Договору було передбачено, що перша орендна плата нараховується помісячно через два місяця поспіль з моменту отримання об`єкта оренди орендарем згідно з Актом передання-приймання по день фактичного повернення об`єкта оренди орендодавцеві за Актом передання-приймання. Орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів і наслідків його господарської діяльності в безготівковій формі на банківський рахунок орендодавця в порядку, передбаченому цим Договором. Реквізити орендодавця та орендаря визначаються цим Договором.

Згідно узгодженого сторонами порядку розрахунків за Договором:

- орендна плата сплачується орендарем щомісячно в порядку 100% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця не пізніше 01 (першого) числа місяця, за який здійснюється сплата орендної плати. Орендар має право, в тому числі, сплачувати орендну плату частинами протягом місяця, за який здійснюється оплата, але в будь-якому випадку повна сума орендної плати за місяць має бути сплачена не пізніше 01 (першого) числа місяця, за який здійснюється оплата (п. 5.4 Договору);

- строк, встановлений для оплати орендної плати у п. 5.4 Договору, не змінюється навіть за умови неотримання орендарем від орендодавця відповідного рахунку-фактури до 01 (першого) числа місяця, за який здійснюється оплата (п. 5.5 Договору);

- сторони домовились, що орендна плата є платою лише за користування об`єктом оренди, відтак до орендної плати не входять, зокрема: - плата за користування системами пожежної, охоронної сигналізації, користування послугами суб`єктів підприємницької діяльності, що здійснюють охорону майна; - компенсація за житлово-комунальні послуги, оплата яких здійснюється орендодавцем, вартість послуг з електропостачання, теплопостачання, водопостачання та водовідведення, інших комунальних послуг визначається на підставі показань лічильників та/або рахунків, виставлених орендодавцем (п. 5.8 Договору);

- сторони домовилися, що окрім орендної плати орендар щомісячно здійснює компенсацію орендодавцеві витрат за комунальні послуги згідно з показаннями лічильників відповідно до затверджених тарифів, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, які орендар зобов`язується оплатити протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання орендарем таких рахунків орендодавця (п. 5.9 Договору);

- сторони домовилися, що орендодавець надає орендарю перші два місяці безкоштовних ремонтних канікул, і, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату за 3 і 4 місяці авансом в термін 5 (п`яти) банківських днів з моменту підписання Акту передання-приймання об`єкта оренди (п. 5.12 Договору);

- сторони домовилися, що орендар сплачує на користь орендодавця гарантований платіж у розмірі, рівному одному місяцю оренди, гарантований платіж повертається орендарю після підписання Акту приймання-передавання (повернення) згідно пункту 8 (п. 5.13 Договору);

- гарантований платіж не повертається і залишається на користь орендодавця у випадку розірвання орендарем Договору оренди в термін до 1.03.2020 року (п. 5.14 Договору).

Згідно з п. 7.1 Договору орендар бере на себе наступні обов`язки: - своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату та інші, пов`язані з цим Договором, платежі (п. 7.1.2 Договору); щомісячно компенсувати орендодавцеві витрати на оплату житлово-комунальних послуг, які орендар фактично споживає, згідно з п. 5.9 цього Договору (п. 7.1.3 Договору); - протягом строку оренди самостійно і за власний рахунок здійснювати необхідний поточний ремонт об`єкта, проводити технічне обслуговування та санітарне утримання прилеглої території, здійснювати поліпшення (п. 7.1.7 Договору).

Згідно з п. 7.2 Договору орендар має наступні права: - обладнати об`єкт оренди на власний розсуд, якщо це не призведе до зміни технічних характеристик об`єкта оренди (п. 7.2.1 Договору); - достроково розірвати Договір оренди, попередньо письмово повідомивши про це орендодавця за 2 (два) місяці (п. 7.2.4 Договору); - поліпшувати об`єкт оренди. Такі поліпшення, як заміна/оновлення покриття підлоги, поверхонь стін та стелі; заміна/оновлення елементів, що не можуть відокремлюватися без пошкодження поверхонь стін та стелі (вимикачі, розетки, електрична проводка), покриття підлоги; ремонт вікон та дверей (вхідних та внутрішніх), встановлення сантехнічного обладнання, скління віконних заповнень; фарбування стін інтер`єрів та фасаду, заміна/оновлення систем будь-якого інженерного забезпечення, тощо вважаються такими, що не можуть бути відокремлені (невіддільні поліпшення). У випадку розірвання Договору такі поліпшення не повертаються та не відшкодовуються орендареві (п. 7.2.5 Договору).

Відповідно до п 8.1, 8.3 Договору передбачено, що повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється на підставі відповідного Акта передання-приймання (повернення), який підписується сторонами та скріплюється їх печатками. Об2єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем протягом 2 (двох) робочих днів з моменту закінчення строку оренди.

У пункті 8.3 Договору сторони узгодили, що передбачені пунктом 7.2.5 цього Договору поліпшення об`єкта оренди, здійснені за рахунок орендаря, при припиненні цього Договору, в тому числі і розірванні, не повертаються та не відшкодовуються.

Відповідно до п. 13.1 Договору він набуває чинності з моменту його підписання сторонами й скріплення печатками сторін і укладений на строк, визначений п. 3.1 Договору, але в будь-якому випадку - до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Закінчення Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 13.2 Договору).

30.07.2019 сторонами підписаний та скріплений печатками Акт передання-приймання приміщення до Договору, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв об`єкт оренди у строкове платне користування на підставі Договору. Враховуючи п. 3.1 Договору, з цього моменту почав свій перебіг строк оренди за Договором.

Як зазначив позивач, починаючи з 01.06.2021 (після закінчення терміну, на який укладалась Додаткова угода № 4 від 01.08.2020) та по 05.07.2022 (дата підписання Акту передання-повернення приміщення до Договору від 05.07.2022) відповідач мав сплачувати орендну плату щомісячно у розмірі 35 000,00 грн, визначеному на момент укладення Договору у пункті 5.1, редакція якого діяла до укладення сторонами вищезазначених Додаткових угод № 3 та № 4 та після закінчення терміну їх дії.

Оскільки ФОП Данилова В.О. протягом тривалого терміну не сплачувала платежі, передбачені Договором, 31.05.2022 ФОП ОСОБА_1 направила претензію № 2 від 01.06.2022 на адресу ФОП Данилової В.О. з вимогами сплатити заборгованість по орендній платі та з компенсації спожитих житлово-комунальних послуг. Заборгованість за Договором ФОП Даниловою В.О. не була погашена.

05.07.2022 сторонами був підписаний та скріплений печатками Акт передання-повернення приміщення до Договору, відповідно до якого орендар повернув, а орендодавець прийняв об`єкт оренди на підставі Договору. Безпосередньо у акті також зазначено, що остаточні розрахунки між сторонами будуть визначені на протязі 5-ти робочих днів.

Звертаючись з позовом до суду, позивач (ФОП ОСОБА_1) стверджував, що відповідачем (ФОП Даниловою В.О.) не сплачено орендні платежі за користування об`єктом оренди за період з 1 червня 2021 року по 05 липня 2022 року на загальну суму 320 833,30 грн, а також, що відповідачем не компенсувано у повному обсязі витрати орендодавця за комунальні послуги за період з листопада 2021 року по липень 2022 року на загальну суму 332 688,36 грн. У зв`язку з повною або частковою несплатою відповідачем орендної плати та нездійсненням відповідачем компенсації за житлово-комунальні послуги, позивач нарахував відповідачу пеню відповідно на суму 33 792,10 грн та 43 900,60 грн. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивач нарахував відповідачу 10 028,04 грн 3% річних та 91 154, 71 грн інфляційних втрати, які поніс позивач, у зв`язку з несплатою відповідачем платежів за Договором.

Відповідач визнав позов частково, а саме в частині компенсації витрат за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 278 615,01 грн.

Позовні вимоги щодо стягнення орендної плати та нараховані штрафні санкції, в тому числі штрафні санкції за несвоєчасно компенсовані житлово-комунальні послуги відповідач не визнав, свою позицію обґрунтував наступним.

Окрім Додаткових угод № 3, № 4, на які посилався позивач, відповідач зазначив, що між сторонами були підписані ще Додаткові угоди № 1 від 30.07.2019 та № 4.1 від 01.08.2020.

Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 30.07.2019 між сторонами було досягнуто домовленості, що "За користування майном орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 5700 дол. США за вирахуванням суми з п. 5.1. основного договору (тридцять п`ять тисяч) гривень без ПДВ на місяць, незалежно від фінансового стану орендаря не пізніше 01 (першого) числа кожного місяця наперед. У випадку, коли дата платежу припадає на вихідний день, то така оплата повинна відбутися в останній перед вихідними днями робочий день".

Відповідно до Додаткової угоди № 4.1 від 01.08.2020 між сторонами було досягнуто домовленості, що "За користування майном орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 2850 дол. США за вирахуванням суми з п. 5.1. основного договору з урахуванням змін, внесених до цього пункту Додатковою угодою № 4 від 01.08.2020 року до Договору оренди від 30 липня 2019 року, а саме 17 500,00 (сімнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. без ПДВ, на місяць, незалежно від фінансового стану орендаря не пізніше 01 (першого) числа кожного місяця наперед ... Додаткова угода діє на термін з 01.08.2020 до 31.05.2021 року".

Відповідач зазначив, що хоча Додаткова угода № 4 та Додаткова угода № 4.1 діяли на період з 01.08.2020 по 31.05.2021, після спливу строку, на який ці додаткові угоди були укладені, відповідач продовжував сплачувати за оренду приміщення суму 17 500,00 грн без ПДВ на підставі виставлених позивачем рахунків, а позивач не пред`являв жодних претензій і підписував акти надання послуг, так як між сторонами існувала усна домовленість.

Відповідач долучив до відзиву на позовну заяву підписані між сторонами акти надання послуг оренди нежитлового приміщення за період з червня 2021 року по січень 2022 року, кожний з яких на 17 500,00 грн без ПДВ, оплата по яких відповідачем здійснювалась на підставі виставлених позивачем рахунків, кожний з яких на 17 500,00 грн. Відповідач зазначив, що позивач надав суду копії інших рахунків на оплату за оренду нежитлового приміщення.

Відповідач вважає, що підписуючи акти надання послуг на суму 17 500,00 грн без ПДВ, позивач погодився на продовження Договору на нових умовах, хоча дійсно, додаткових угод між сторонами підписано не було.

Відповідач просив взяти до уваги, що крім офіційного платежу на рахунок позивача в розмірі 105 000,00 грн без ПДВ, відповідач сплатив по Договору ще 12 900,00 дол. США, які включали оплату за 3 і 4 місяці оренди та гарантований платіж, що підтверджується розпискою від 31.07.2019, наданою відповідачу ОСОБА_2 (син ОСОБА_1 , який займався її справами).

На твердження відповідача, в сумі 105 000,00 грн були закладені суми оренди за два місяці (3 і 4) оренди (70 000,00 грн) та гарантований платіж (35 000,00 грн), в сумі 12 900,00 дол. США (які сплачувались "окрім офіційної частини") були закладені суми оренди за два місяці (3 і 4) оренди (8 600,00 дол. США) та гарантований платіж (4 300,00 дол. США).

Враховуючи, що останнім місяцем фактичного використання нежитлового приміщення був лютий 2022 року (у зв`язку зі збройною агресією рф), відповідач вважає, що позивач мав право із вищезазначених сум утримати 17 500,00 грн за оренду приміщення за лютий 2022 року, тоді як гарантований платіж у сумі залишку 17 500,00 грн та додатково сплаченої гарантованої суми в розмірі 4 300,00 дол. США, позивач мав повернути відповідачу, чого зроблено не було та такі суми не враховано позивачем у загальному розрахунку орендної плати та витрат на житлово-комунальні послуги.

Щодо стягнення заборгованості за березень-липень 2022 року, відповідач зазначив, що у зв`язку зі збройною агресією рф та запровадженим воєнним станом з 24.02.2022, він не мав можливості належним чином користуватися приміщенням, в якому був розташований ресторан.

В телефонній переписці (в Telegram) за 26.03.2022 року ОСОБА_2 написав, що "на період воєнного стану оренду стягувати не будуть, так як розуміють ситуацію".

Враховуючи наведене, відповідач вважає безпідставними та необгрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 320 833,30 грн орендної плати і відповідно, безпідставним - нарахування штрафних санкцій.

Відповідач також зазначив, що з метою більш ефективного використання об`єкту оренди, погодив з позивачем можливість здійснити поліпшення в орендованому приміщенні, зокрема зробити якісну вентиляцію, барні стійки тощо, у зв`язку із чим було надано два місяці безкоштовних ремонтних канікул. На твердження відповідача, на поліпшення об`єкту оренди (найму) ним було сплачено 1 003 712,75 грн, зазначені поліпшення не можуть бути відокремлені і відповідно залишаються у приміщені, що в свою чергу збільшує оціночну вартість зазначеного приміщення.

Враховуючи приписи ст. 778 ЦК України та те, що відповідно до п. 5.12 Договору позивач надав 2 місяці безкоштовних ремонтних канікул, погодивши таким чином здійснення поліпшень в орендованому приміщенні, відповідач вважає, що сума в 1 003 712,75 грн може бути зарахована в рахунок оплати за оренду та погашення заборгованості по відшкодуванню комунальних послуг, якщо суд дійде висновку про те, що в умовах форс-мажорних обставин відповідач все ж таки повинен сплатити заборгованість з орендної плати за березень-липень 2022.

Відповідач також вважає, що обставини, які розпочалися з 24.02.2022, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для відповідача як суб`єкта господарської діяльності по Договору оренди (найму), виконання якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Щодо компенсації витрат позивача за житлово-комунальні послуги у сумі 332 688,36 грн, відповідач погодився, що має заборгованість по сплаті таких витрат у сумі 278 615,01 грн, зазначив, що 01.08.2022 на рахунок позивача ним було перераховано заборгованість за електроенергію в сумі 54 073,35 грн (квитанція № 0.0..1 від 01.08.2022), з яких 2009,54 грн за листопад 2021 року та 52 063,81 грн за грудень 2021 року, проте сплачені відповідачем кошти не були враховані позивачем, хоча позовна заява до суду була подана 22.08.2022 року, а заява про усунення недоліків позовної заяви датована 07.09.2022 року.

Крім того, відповідач повідомив суд про такі обставини:

- після 24.02.2022 і до моменту підписання Акту передавання-приймання (повернення) об`єкту оренди, відповідач з позивачем не зустрічався, рахунки на компенсацію житлово-комунальних послуг ніхто не виставляв, як це передбачено п. 5.9 Договору;

- в травні місяці 2022 року відповідач дізнався що, в приміщені, яке він орендує, змінені замки на вхідних дверях, про що відповідача не повідомлялось, хоча в орендованому приміщені залишалися власні речі та меблі (ресторанні, кухонні тощо) відповідача;

- за рахунок штрафних санкцій, нарахованих позивачем відповідачу відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач має намір збагатитися і покращити свій фінансовій стан в умовах воєнного стану;

- відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" від 17.02.2021 року № 530-ІХ забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги; відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" зазначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги;

- відповідач є пенсіонером і отримує пенсію в розмірі 5 147,44 грн, інших доходів не отримує, після оголошення воєнного стану у лютому 2022 року не веде підприємницьку діяльність, дохід не отримує, що підтверджується декларацією, поданою в податкову службу.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 191 ГПК України).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що внаслідок укладення Договору оренди (найму) № б/н від 30.07.2019 між сторонами правочину склалися господарські правовідносини, а також, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За умовами статей 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Укладений між позивачем та відповідачем Договір є договором найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).

Вказаний Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статей 173, 174, 175, 283, 284, 285, 286 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509, 759, 793, 795, 797 Цивільного кодексу України, і згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Частиною 1 статті 793 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Згідно з ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не оспорюється існування між позивачем та відповідачем правовідносин на підставі Договору оренди (найму) № б/н від 30.07.2019.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.07.2019 позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт оренди у строкове платне користування на підставі Договору, що підтверджується Актом передання-приймання приміщення до Договору від 30.07.2019, 05.07.2022 відповідач повернув позивачу об`єкт оренди, що підтверджується Актом передання-повернення приміщення до Договору від 05.07.2022.

Судом встановлено, що відповідно до умов Договору орендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені Договором (п. 5.1, 5.3, 5.4, 5.5 Договору), крім орендної плати орендар зобов`язаний щомісячно здійснювати компенсацію позивачеві витрат за комунальні послуги згідно з показаннями лічильників відповідно до затверджених тарифів, на підставі виставлених орендодавцем рахунків, які орендар зобов`язується оплатити протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання орендарем таких рахунків орендодавця (п. 5.8, 5.9 Договору).

Щодо вимог позивача про стягнення орендної плати за період з червня 2021 року по липень 2022 року та витрат на житлово-комунальні послуги за період з листопада 2021 по липень 2022 року.

Поясненнями позивача, які містяться у заявах по суті справи, рахунками на оплату за період червень 2021 - червень 2022, кожний з яких на суму 35 000,00 грн (додаток № 4 до позовної заяви), заключними виписками по рахунку позивача за період з 01.06.2021 по 01.08.2022 (додаток № 5 до позовної заяви), підтверджується наявність заборгованості відповідача з оплати орендної плати за Договором за період з 01.06.2021 по 05.07.2022 (дата повернення об`єкта оренди згідно Акта передання-повернення від 05.07.2022) у загальній сумі 320 833,30 грн.

Щодо заперечень відповідача щодо суми орендної плати, яку відповідач мав щомісяця сплачувати на підставі Договору, суд зазначає наступне.

Спірним періодом, за який позивачем стягується заборгованість з оплати орендної плати, є період з 01.06.2021 по 05.07.2022.

Відповідач у відзиві на позовну заяву підтвердив, що з червня 2021 року по січень 2022 року сплачував по 17 500,00 грн орендної плати за кожен місяць та те, що жодних додаткових угод, стосовно сплати орендної плати за спірний період між сторонами підписано не було.

Суд погоджується з доводами позивача, що починаючи з 01.06.2021 (після закінчення терміну, на який укладалась Додаткова угода № 4 від 01.08.2020) та по 05.07.2022 (дата підписання Акту передання-повернення приміщення до Договору від 05.07.2022) відповідач мав сплачувати орендну плату щомісячно у розмірі 35 000,00 грн, тобто у розмірі, визначеному на момент укладення Договору у пункті 5.1, редакція якого діяла до укладення сторонами вищезазначених Додаткових угод № 3 та № 4 та після закінчення терміну їх дії.

Щодо актів надання послуг та рахунків на оплату за період з червня 2021 року по січень 2022 року (на суму 17 000,00 грн кожний), які додано відповідачем до відзиву на позовну заяву, то позивач зазначив, що такі рахунки виставлялися за сумою фактичної сплати коштів відповідачем, оскільки відповідач сплачував тільки по 17 500,00 грн.

Суд бере до уваги такі пояснення позивача, оскільки вони не суперечать умовам укладеного між сторонами Договору, зокрема згідно з пунктом 5.4 Договору орендар має право сплачувати орендну плату частинами протягом місяця, за який здійснюється оплата. Судом враховано, що складання та підписання сторонами щомісячних актів надання послуг не передбачено умовами Договору, а рівно умовами Договору не визначено, що сума орендної плати до сплати встановлюється у таких актах.

Укладені сторонами Додаткові угоди № 1 та № 4.1, копії яких додано відповідачем до відзиву на позовну заяву, фактично не спростовують обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Так, сторонами було узгоджено, що Додаткова угода № 4.1 діє на термін з 01.08.2020 до 31.05.2021 року, тоді як спірним періодом, за який позивачем стягується заборгованість з оплати орендної плати, є період з 01.06.2021 по 05.07.2022. Додатковими угодами № 1 та № 4.1 встановлювались додаткова сплата орендарем орендної плати у доларах США, яка не є предметом спору у даній справі.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що у період з 01.06.2021 по 05.07.2022 жодних письмових додаткових угод до Договору сторонами не укладалось.

Доводи відповідача про існування усної домовленості між сторонами та що підписуючи акти надання послуг на суму 17 500,00 грн позивач погодився на продовження Договору на нових умовах у частині розміру орендної плати, судом відхиляються як безпідставні, оскільки приписами частини 1 статті 793 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Крім того, умовами пунктів 13.3, 13.4, 14.6 Договору сторони узгодили, що зміни в цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору; зміни в цей Договір набувають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України; додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід`ємними частинами та мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та засвідчені їх печатками.

Відтак суд виходив з того, що розмір орендної плати за один місяць оренди у розмірі 35 000,00 грн без ПДВ визначений сторонами у п. 5.1 Договору, редакція якого діяла після закінчення терміну дії Додаткової угоди № 4 від 01.08.2020. Таким чином, відповідно до укладеного сторонами Договору у письмовій формі, у спірний період з 01.06.2021 по 05.07.2022 відповідач мав сплачувати орендну плату щомісячно у розмірі 35 000,00 грн.

Розписка ОСОБА_2 про отримання 12 900 дол. США від 31.07.2019, копію якої додано відповідачем до відзиву на позовну заяву, не приймається судом у якості належного доказу у справі, оскільки остання не стосується спірних правовідносин, що виникли між позивачем і відповідачем з приводу оплати орендної плати за користування об`єктом оренди. Так, суд звертає увагу, що ОСОБА_2 отримав довіреність на представлення інтересів позивача тільки 13.05.2022, з розписки останнього від 30.07.2019 не вбачається за яким саме договором він отримав кошти та від кого саме він отримав кошти. Більш того, п. 5.2 Договору, укладеного між позивачем та відповідачем, встановлено, що орендна плата сплачується в безготівковій формі на банківський рахунок орендодавця в порядку, передбаченому цим Договором.

Паперова копія скриншоту переписки з контактом "ОСОБА_3…", додана відповідачем до відзиву на позовну заяву, не приймається судом у якості належного і достовірного доказу у справі, оскільки зі змісту наданого скриншоту жодним чином не вбачається, а суд позбавлений можливості достеменно встановити, між ким саме здійснюється така переписка та щодо яких саме відносин оренди вона здійснюється.

Щодо прохання відповідача зарахувати в погашення заборгованості кошти неповернутого позивачем гарантійного внеску в розмірі 17 500,00 грн та в розмірі 4 300,00 дол. США, суд відхиляє таке клопотання, оскільки умовами Договору передбачено, що гарантований платіж повертається орендарю після підписання Акту приймання-передавання (повернення) (п. 5.13 Договору) за певних обставин (п. 5.14 Договору), при цьому умовами Договору не передбачено, що гарантійний платіж зараховується в рахунок оплати орендної плати та або компенсації витрат за комунальні послуги. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звертався до позивача з вимогами (у тому числі із зустрічними у даному провадженні) про повернення гарантійного платежу, стягнення суми гарантійного платежу не є предметом спору у даній справі, а відтак предметом судового розгляду.

Щодо прохання відповідача зарахувати в погашення заборгованості здійснені відповідачем поліпшення в орендованому приміщення на суму 1 003 712,75 грн, суд відхиляє таке клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до статті 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця (ч. 1). Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення (ч. 2). Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі (ч. 3). Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості (ч. 5).

Посилання відповідача у спірному випадку на приписи ч. 3 ст. 778 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки умовами Договору, укладеними сторонами на власний розсуд, сторони чітко передбачили:

- орендар бере на себе обов`язки, зокрема, протягом строку оренди самостійно і за власний рахунок здійснювати необхідний поточний ремонт об`єкта, проводити технічне обслуговування та санітарне утримання прилеглої території, здійснювати поліпшення (п. 7.1.7 Договору);

- орендар має права, зокрема, поліпшувати об`єкт оренди. Такі поліпшення, як заміна/оновлення покриття підлоги, поверхонь стін та стелі; заміна/оновлення елементів, що не можуть відокремлюватися без пошкодження поверхонь стін та стелі (вимикачі, розетки, електрична проводка), покриття підлоги; ремонт вікон та дверей (вхідних та внутрішніх), встановлення сантехнічного обладнання, скління віконних заповнень; фарбування стін інтер`єрів та фасаду, заміна/оновлення систем будь-якого інженерного забезпечення, тощо вважаються такими, що не можуть бути відокремлені (невіддільні поліпшення). У випадку розірвання Договору такі поліпшення не повертаються та не відшкодовуються орендареві (п. 7.2.5 Договору).

- передбачені пунктом 7.2.5 цього Договору поліпшення об`єкта оренди, здійснені за рахунок орендаря, при припиненні цього Договору, в тому числі і розірванні, не повертаються та не відшкодовуються (п. 8.3 Договору).

Щодо форс-мажорних обставин, які розпочалися з 24.02.2022 (військова агресія рф проти України), які є надзвичайними, невідворотніми та об`єктивними для відповідача як суб`єкта господарської діяльності по Договору, виконання якого стало неможливим для відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Стаття 218 ГК України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд в постанові від 25 січня 2022 року № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні статей 76, 77 ГПК України, існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по Договору, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором в період з червня 2021 по липень 2022.

Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 10.2 Договору у разі виникнення форс-мажорних обставин, відповідна сторона протягом 5 (п`яти) календарних днів повідомляє про це другу сторону в письмовій формі з додаванням належного документального доказу. Пунктом 10.3 Договору передбачено, що у разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення, сторони позбуваються права посилатися на обставини, зазначені в п. 10.1 Договору як на обставини, що звільняють сторони від відповідальності за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим Договором. Згідно з п. 10.4 Договору, достатнім доказом дії форс-мажорних обставин є сертифікат, виданий представниками Торгово-промислової палати стороні, для якої виникли форс-мажорні обставини.

Відповідачем не надано суду докази повідомлення ним позивача в порядку п. 10.2 Договору про неможливість виконання належним чином своїх зобов`язань по Договору, з додаванням належного документального доказу (згідно п. 10.4 Договору - сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою стороні, для якої виникли форс-мажорні обставини). До відзиву на позовну заяву додано лише офіційний лист відповідача з доказом його направлення позивачу 23.06.2022, яким відповідач проінформував позивача, що не має наміру продовжувати термін дії Договору після 30.06.2022.

Відповідачем не надано суду жодних належних доказів того, що з 24.02.2022 та в подальшому у спірний період він не використовував орендоване приміщення (у т.ч. для діяльності ресторану) через обставини, за які він не відповідає.

Доводи відповідача про те, що після оголошення воєнного стану у лютому 2022 він не веде підприємницької діяльності, дохід не отримує, отримує тільки пенсію, судом відхиляються, оскільки умовами Договору (п. 5.2) сторони узгодили, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від результатів і наслідків його господарської діяльності.

Відтак, аргументи відповідача у відповідній частині заперечень проти позову судом відхиляються як безпідставні.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання за Договором з передачі об`єкту оренди відповідачу, тоді як останній не виконав належним чином свої зобов`язання зі сплати орендної плати у порядку та строк, що встановлені п. 5.4 Договору (щомісячно 100% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів не пізніше 01 (першого) числа місяця, за який здійснюється сплата орендної плати), та має перед позивачем заборгованість з оплати орендної плати за період з 01.06.2021 по 05.07.2022 у розмірі 320 833,30 грн.

Доказів оплати орендної плати за спірний період у розмірі 320 833,30 грн відповідачем суду не надано, наявність заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано, а відтак суд доходить висновку про обгрунтованість заявлених позивних вимог в частині стягнення 320 833,30 грн орендної плати відповідачем за період червень 2021 року - липень 2022 року, які підлягають задоволенню у повному обсязі.

Поясненнями позивача, які містяться у заявах по суті справи, у тому числі щодо складу наданих відповідачу житлово-комунальних послуг (експлуатаційні послуги, постачання теплової енергії, абонентське обслуговування постачання теплової енергії, постачання електроенергії, послуги пультової охорони), із зазначенням показань лічильників та затверджених тарифів, на підставі яких позивачем формувались та виставлялись відповідачу рахунки на оплату житлово-комунальних послуг у спірний період (додаток № 6 до позовної заяви), а також первинними бухгалтерські документами, сформованими постачальниками житлово-комунальних послуг, договорами позивача з постачальниками житлово-комунальних послуг (додаток № 6 до позовної заяви) підтверджується, що відповідачу у період з листопада 2021 по липень 2022 надано житлово-комунальні послуги на загальну суму 384 072,97 грн.

Судом встановлено, що відповідачем здійснено компенсацію витрат позивача за житлово-комунальні послуги у загальній сумі 105 457,96 грн, з яких: 49 084,61 грн - 21.01.2022; 2 300,00 грн - 07.03.2022; 54 073,35 грн - 01.08.2022, а отже всі ці оплати здійснено відповідачем до подання позивачем позову до суду (22.08.2022). Суд звертає увагу, що платіж у сумі 54 073,35 грн, здійснення якого підтверджується відповідачем копією квитанції № 0.0..1 від 01.08.2022, доданою до відзиву на позовну заяву, позивачем не було враховано при здійсненні розрахунку заборгованості відповідача з компенсації витрат на житлово-комунальні послуги. Як вбачається з відповіді позивача на відзив, останній не заперечив отримання позивачем такої оплати відповідача. Отже, позовні вимоги в частині суми 54 073,35 грн є безпідставними.

Доводи відповідача про те, що рахунки на компенсацію житлово-комунальних послуг йому не виставлялись, суд оцінює критично, оскільки за умовами п. 5.5 Договору факт неотримання орендарем від орендодавця відповідного рахунку-фактури не змінює строк, встановлений для оплати.

Судом також враховано, що відповідач визнав позов в частині компенсації витрат за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 278 615,01 грн.

Відтак суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 332 688,36 грн не компенсованих витрат на житлово-комунальні послуги підлягають задоволенню частково в сумі 278 615,01 грн, тоді як в іншій частині таких вимог (54 073,35 грн) позивачу належить відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення пені, яку нараховано у зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати та у зв`язку з несплатою компенсації за житлово-комунальні послуги; 3% річних та інфляційних втрат.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 9.8 Договору передбачено, що за порушення термінів сплати орендної плати та інших платежів по цьому Договору орендар сплачує орендодавцеві неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми орендної плати за кожен день прострочення.

Суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку заявленої до стягнення суми пені у розмірі 33 792,10 грн, яку нараховано у зв`язку з несплатою відповідачем орендної плати, дійшов висновку про повне задоволення вимог позивача в цій частині.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є спеціальним заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Отже, враховуючи, що позивач довів факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання з оплати платежів, передбачених Договором, та те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є спеціальним заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд відхиляє як безпідставні твердження відповідача про те, що здійснивши нарахування на підставі ст. 625 ЦК України, позивач має намір збагатитися за рахунок відповідача та покращити свій фінансовий стан.

Суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку заявлених до стягнення 3 % річних у розмірі 5 437,46 грн та інфляційних втрат у розмірі 44 980,23 грн за прострочення грошового зобов`язання з оплати орендної плати за спірний період, дійшов висновку про повне задоволення вимог позивача в цій частині.

Заперечуючи проти позовних в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення оплати витрат на компенсацію за житлово-комунальні послуги, відповідач посилався на приписи Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" від 17.02.2021 року № 530-ІХ та постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану".

КМУ згідно постанови № 1423 від 23.12.2022 продовжив на всій території України дію карантину до 30 квітня 2023 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 17.03.2020 № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Суд дійшов висновку, що нарахування позивачем пені за порушення відповідачем строків оплати компенсації за житлово-комунальні послуги є необґрунтованим та суперечить наведеним нормам Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Відтак, позовні вимоги в частині 43 900,60 грн пені, яку нараховано, у зв`язку з несплатою відповідачем компенсації за житлово-комунальні послуги, задоволенню не підлягають.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Відповідач у даній справі є фізичною особою-підприємцем, яка здійснює господарську діяльність, а відтак не відноситься до категорії населення, на яку розповсюджується дія вищенаведеної постанови Кабінету Міністрів України, тому заперечення відповідача проти позовних вимог з посиланням на приписи цієї постанови судом відхиляються як безпідставні.

Суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку заявлених до стягнення 3 % річних у розмірі 4 590,58 грн за прострочення грошового зобов`язання з оплати компенсації за житлово-комунальні послуги за спірний період, дійшов висновку, що такі позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме 3% річних у розмірі 4 566,70 грн.

В іншій частині вимог про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання з оплати компенсації за житлово-комунальні послуги за спірний період у розмірі 23,88 грн вимоги позивача задоволенню не підлягають, з огляду на умови п. 5.9 Договору та дати виставлених позивачем рахунків на оплату, враховуючи які позивач не вірно визначив початок періоду прострочення заборгованості за грудень 2021 (вірно з 19.01.2022), за березень 2022 (вірно з 15.04.2022), за травень 2022 (вірно з 15.06.2022), за червень 2022 (вірно з 15.07.2022).

Суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку заявлених до стягнення інфляційних втрат у розмірі 46 174,48 грн за прострочення грошового зобов`язання з оплати компенсації за спірний період, дійшов висновку про повне задоволення вимог позивача в цій частині.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача:

- 320 833,30 грн орендної плати за період з червня 2021 року по липень 2022 року;

- 278 615,01 грн витрат на житлово-комунальні послуги за період з листопада 2021 по липень 2022;

- 33 792,10 грн пені у зв`язку з несплатою орендної плати;

- 10 004,16 грн (5 437,46 грн + 4 566,70 грн) 3% річних;

- 91 154,71 грн (44 980,23 грн + 46 174,48 грн) інфляційних втрат.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, який складається з: судового збору за подачу позовної заяви - 12 750,00 грн; судового збору за подачу заяви про забезпечення позову - 1240,00 грн; витрат на професійну правничу допомогу у суді - 90 000,00 грн (вивчення документів (доказів); підготовка та подання позовної заяви; підготовка інших процесуальних документів в процесі розгляду справи); витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (поштові витрати) - 500,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти покладання на нього витрат позивача на сплату судового збору за подачу заяви про забезпечення позову у сумі 1240,00 грн, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Відповідач також заперечив проти покладання на нього витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 90 000,00 грн, оскільки до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження сплати позивачем сум за правничу допомогу; попередній (орієнтовний) розрахунок не містить суми за участь представника в судових засіданнях із розрахунку одного засідання, тоді як розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання); витрати позивача на професійну допомогу суттєво завищені, безпідставні та необгрунтовані.

Судом встановлено, що за подачу позовної заяви позивачем фактично сплачено судовий збір у сумі 12 750,00 грн (квитанція № 0.0..1 від 16.08.2022).

Враховуючи, що за подання позовної заяви, ціна позову у якій визначена у сумі 832 397,11 грн, позивач мав сплатити 12 485,96 грн (1% від ціни позову), має місце внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом на суму 264,04 грн (12 750,00 грн - 12 485,96 грн = 264,04 грн).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

За відсутності поданого позивачем відповідного клопотання, у суду відсутні підстави для повернення позивачу зайво сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України та часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір у сумі 11 016,36 грн покладається на відповідача, а у сумі 1 469,60 грн - на відповідача.

Судом встановлено, що за подачу заяви про забезпечення позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 240,50 грн (квитанція № 0.0..1 від 16.08.2022).

Враховуючи, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2022 заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику, судовий збір у сумі 1 240,50 грн покладається на позивача.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Враховуючи, що позивачем не було подано жодних доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 90 000,00 грн, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування таких витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Судом враховано, що матеріали справи містять докази на підтвердження понесених позивачем витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, а саме здійснених позивачем поштових відправлень заяв по суті справи та доданих до них доказів відповідачу та суду, тільки у сумі 192,00 грн, тоді як позивач зазначав про понесення ним таких витрат у сумі 500,00 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про покладення на відповідача витрат, пов`язаних з вчиненням позивачем інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, в сумі 192,00 грн.

Керуючись статтями 56, 58, 73-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Данилової Віри Олександрівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 320 833,30 грн (триста двадцять тисяч вісімсот тридцять три гривні 30 коп.) орендної плати, 278 615,01 грн (двісті сімдесят вісім тисяч шістсот п`ятнадцять гривень 01 коп.) витрат на житлово-комунальні послуги, 33 792,10 грн (тридцять три тисячі сімсот дев`яносто дві гривні 10 коп.) пені у зв`язку з несплатою орендної плати, 10 004,16 грн (десять тисяч чотири гривні 16 коп.) 3% річних, 91 154,71 грн (дев`яносто одну тисячу сто п`ятдесят чотири гривні 71 коп.) інфляційних втрат, 11 016,36 грн (одинадцять тисяч шістнадцять гривень 36 коп.) судового збору, 192,00 грн (сто дев`яносто дві гривні 00 коп.) витрат, пов`язаних з вчиненням позивачем інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 09.02.2023.

Суддя Оксана ГУМЕГА