ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 cправа № 914/1507/22

Суддя Юркевич М.В., за участю секретаря Григорчук Н.В., розглядаючи матеріали

позовної заяви: Товариства з обмеженою відповідальністю «САН-ТРАНС ЛОГІСТИК», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «БАУШПАР», м. Львів

про: стягнення 1 291 801,46 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Паніотов О.К. в режимі відеоконференції

від відповідача: Галушко О.І. - адвокат

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «САН-ТРАНС ЛОГІСТИК» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БАУШПАР» про стягнення 1 291 801,46 грн. за договором поставки.

Ухвалою від 18.08.2022р. було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 23.08.2022р.

В межах підготовчого провадження розгляд справи відкладався з підстав викладених в ухвалах суду від 23.08.2022р., 04.10.2022р., 01.11.2022р., 15.11.2022р., 29.11.2022р.

24.11.2022р. від відповідача поступив відзив на позовну заяву.

29.11.2022р. від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 20.12.2022р. підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 10.01.2023р.

В судовому засіданні 10.01.2023р. судом було розпочато розгляд справи по суті в ході якого сторони виступили зі вступними словами та на стадії дослідження доказів та обставин справи.

Судом було оголошено перерву в судовому засіданні до 31.01.2023р.

В судове засідання 31.01.2023р. з`явилися представники сторін та підтримали свої вимоги і заперечення, висловлені в минулому судовому засіданні.

Крім того, перед судовими дебатами від представника позивача поступило клопотання з долученими доказами понесення витрат на правничу допомогу. А представник відповідача заявила усну заяву, що зі своєї сторони докази понесення адвокатських витрат будуть подані до суду протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду у справі.

Розгляд справи по суті завершився судовими дебатами.

Після з`ясування обставин справи та дослідження поданих доказів судом було встановлено наступне:

04.11.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «САН-ТРАНС ЛОГІСТІК» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БАУШПАР» (відповідач, покупець) було укладено договір поставки продукції № 04.11.2021/ШО.

Відповідно до п. 2.1 договору, постачальник зобов`язується передавати у власність покупця щебінь гранітний, а покупець зобов`язався приймати цю продукцію та здійснити її оплату.

Продукція поставляється окремими партіями. Кожна партія продукції формується на підставі заявки (п. 3.1 договору).

Заявка на поставку продукції надається покупцем постачальнику (письмово, факсом, електронною поштою) з наступним підтвердженням отримання в телефонному режимі. Обов`язок вручення заявки покладається на покупця (п. 3.4.2 Договору) поставка продукції здійснюється постачальником залізничним транспортом (п. 3.3 Договору).

Загальна кількість та вартість продукції, що поставляється покупцю за цим договором, визначається на підставі фактичного обсягу поставленої продукції (п. 4.3 Договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивач поставляв відповідачу товар залізничним транспортом в загальній сумі 1 432 939,20 грн та виставляв рахунки на оплату, а саме:

15.11.2021 позивач залізничним транспортом відправив відповідачу на станцію «Стрий» товар - щебінь фракції 5х10 в кількості 140 т та щебінь фракції 5х20 в кількості 420 т. Загальною вартість поставленого товару становила 410 911,20 грн. Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №773 від 15.11.2021 на вищевказану суму.

Вантаж був отриманий відповідачем, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №542 від 15.11.2021.

06.12.2021 позивач залізничним транспортом відправив відповідачу на станцію «Стрий» товар - щебінь фракції 5х20 в кількості 560 т, загальною вартістю 408 811,20 грн. Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №892 від 06.12.2021 на вищевказану суму.

Вантаж був отриманий відповідачем, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №554 від 06.12.2021.

07.12.2021 позивач залізничним транспортом відправив відповідачу на станцію «Стрий» товар - щебінь фракції 5х20 в кількості 840 т, загальною вартістю 613 216,80 грн. Позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №893 від 07.12.2021 на вищевказану суму.

Вантаж був отриманий відповідачем, що підтверджується підписаною обома сторонами видатковою накладною №558 від 07.12.2021.

Позивач, як постачальник (продавець) зареєстрував в Єдиному реєстрі податкових накладних на користь відповідача на всі три відправки товару податкові накладні, в яких зазначений товар, його кількість і ціна згідно підписаних сторонами видаткових накладних.

Покупець одержав податковий кредит, який він прийняв, жодних заперечень не висловив.

Відповідно до п. 5.4. договору, оплата продукції здійснюється на умовах повної передоплати.

Позиція позивача.

Позивач стверджує, що відповідач оплатив лише першу партію товару в сумі 410 911,20 грн. за поставкою від 15.11.2021р. двома платіжними дорученнями від 23.11.2021 на суму 210 000,00 грн. та 30.11.2021 на суму 200 911,20 грн.

Водночас, оплату решту поставок від 06.12.2021 та 07.12.2021 на загальну суму 1 022 028,00 грн. покупець не здійснив.

Отже, як зазначав позивач, на момент звернення з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становила 1 022 028,00 грн.

Крім того, позивач підтверджував, що факт заборгованості відповідача на суму 1 022 028,00 грн підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між сторонами станом на грудень 2021р., який було підписано та скріплено печатками обох сторін.

З метою досудового врегулювання спору, 16.02.2022р. позивач звертався до відповідача з вимогою щодо сплати заборгованості за поставлений товар на суму 1 022 028,00 грн., однак відповіді не отримав.

Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача 1 022 028,00 грн. заборгованості, а також 103 709,24 грн пені, 17 220,47 грн - 3% річних, 148 843,75 грн інфляційних втрат за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Правова позиція відповідача.

Відповідач заперечував позовні вимоги з тих підстав, що відповідно до умов договору поставка товару має здійснюватися на умовах повної передоплати. Однак, як стверджує відповідач, позивачем було здійснено поставку товару без отримання передоплати від відповідача, а тому останній вважає, що пред`явлення до нього позову про стягнення вартості за поставлений товар є передчасним.

Водночас, пред`явлену позивачем до відповідача претензію від 16.02.2022р та акт звірки взаєморозрахунків станом на грудень 2021р. відповідач вважає неналежними доказами, які свідчать про визнання боргу чи отримання вимоги про його оплату в порядку ст. 530 ЦК України. Так, долучений скріншот з електронної пошти про відправку претензії не слід вважати допустимим доказом, оскільки з нього неможливо встановити чи таке повідомлення знаходилося в розділі «вхідні» чи «чернетка» чи в статусі надісланого.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач також зауважував на тому, що позивачем не надано жодного доказу передання відповідачу перевізних документів, а видаткові накладні, долучені до позовної заяви не можуть вважатися належним доказом, оскільки в розумінні договору поставки такими перевізними документами мають бути залізничні накладні.

З огляду на наведене, відповідач просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

При ухваленні рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

У ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було вище встановлено господарським судом, між сторонами у справі виникли договірні відносини з договору поставки продукції № 04.11.2021/ШО від 04.11.2021р.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи і доводами сторін, позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар згідно договору на суму 1 432 939,20 грн. трьома партіями поставок від 15.11.2021р, 06.12.2021р. та 07.12.2021р.

Сторонами підтверджується оплату відповідачем першої партії поставленого товару від 15.11.2021р. на суму 410 911,20 грн.

Натомість, оплату решти товару вартістю 1 022 028,00 грн. відповідачем здійснено не було.

Так, відповідач зазначав, що строк оплати такого товару у нього ще не наступив, оскільки позивачем його було відправлено відповідачу без отримання від нього повної 100% передоплати, як це передбачено в п. 5.4 договору.

Суд, надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами звертає увагу на те, що фактично поставка товару та його прийняття другою стороною відбулося. Водночас, як встановлено, сторони обопільно відійшли від порядку поставки товару та його прийняття, який ними було погоджено умовами договору. Так, відповідачем не було здійснено повної передоплати поставленого товару на суму 1 022 028,00 грн., а позивачем, незважаючи на це, такий товар було відправлено. Натомість, як матеріалами справи, так і відповідачем підтверджено отримання ним товару.

Що стосується моменту з якого у відповідача за таких обставин виник обов`язок оплатити товар, то суд, з аналізу умов договору прийшов до висновку, що з моменту підписання видаткових накладних та отримання товару у відповідача виник обов`язок по його оплаті.

Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача, про те, що у даній справі момент оплати товару має виникати в порядку передбаченому ч. 2 ст. 530 ЦК України, оскільки дана норма застосовується до зобов`язань, в яких у договорі не визначено момент його виконання. Натомість, у спірному договорі обов`язок з оплати товару визначений в п. 5.4, від порядку якого, щодо поставок двох партій товару сторони спільно відійшли.

Також суд звертає увагу на тому, що відповідно до п. 4.7, 4.6 договору, право власності на продукцію переходить до покупця з дати поставки товару у відповідності до п. 4.6 договору. Дата поставки продукції вважається дата вказана в з/д накладній. Тому, відповідач, отримавши товар, прийняв його і вважається повноправним власником. Відмову від прийняття товару чи відправлення його на відповідальне зберігання відповідач не здійснював.

З огляду на наведене, суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 1 022 028,00 грн. основного боргу підлягає до задоволення.

Крім того, на підставі п.6.2 договору, ст.625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 103 709,24 грн, 3% річних в розмірі 17 220,47 грн та інфляційні втрати в розмірі 148 843,75 грн. за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 6.2 договору у випадку прострочення (порушення, невиконання, протермінування, несвоєчасного виконання) покупцем строків оплати продукції, визначених умовами цього договору та додатків до нього, покупець зобов`язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (тобто у період впродовж якого існувала заборгованість), від суми грошової заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом з правовідносин, що виникли між сторонами, прострочення з оплати відповідачем товару, відповідно до видаткової накладної від 06.12.2021р., (щодо нарахування пені) мало місце з 06.12.2021р. по 06.06.2022р., а відповідно до видаткової накладної від 07.12.2021р. з 07.12.2021р. по 07.12.2022р.

При цьому, судом враховано положення ст. 232 ГК України про обмеження нарахування пені шестимісячним терміном.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок судом встановлено, що такий зроблено вірно, а тому до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 103709,24 грн.

Щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, то позивачем такий здійснено виходячи із суми боргу по двох поставках, яка мала місце починаючи з 07.12.2021р. по 29.06.2022р., а саме за 205 днів.

Таким чином, здійснивши перерахунок, судом було встановлено, що за спірний період прострочення з відповідача підлягають до стягнення 3% річних в розмірі 17 220,47 грн та інфляційні втрати в розмірі 148 843,75 грн.

Стосовно заперечення відповідача щодо відсутності підстав для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку із суперечністю двох положень договору, а саме пп. 3.4.6 п. 3.4 та п. 5.4., то суд вважає такі твердження відповідача необгрунтованими і безпідставними з огляду на наступне:

Так, відповідно до пп. 3.4.6 п. 3.4 договору, покупець не пізніше тридцяти календарних днів після оформлення перевізних документів сплачує платіж на розрахунковий рахунок продавця.

Згідно п. 5.4. договору, оплата продукції здійснюється на умовах повної передоплати.

Як вбачається із договору поставки, п. 3.4.6. міститься в розділі 3 «Порядок та умови поставки продукції», а п. 5.4. договору в розділі 5 «Ціна продукції та умови оплати продукції».

З огляду на наведене, суд зазначає, що між зазначеними вище положеннями договору немає суперечності, адже його розділ 3 врегульовує питання умов поставки, а розділ 5 встановлює умови оплати. Зазначення ж в п.3.4.6 строку в 30 календарних днів після оформлення перевізних документів для здійснення платежу, встановлює для відповідача момент, коли саме необхідно здійснити передоплату товару. Водночас, п. 5.4. передбачає передоплату товару, як таку умову договору.

Враховуючи вищенаведене, за наслідками розгляду справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Крім того, перед судовими дебатами сторони заявили про намір подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судом рішення в порядку ст. 129 ГПК України.

Водночас, суд наголошує на тому, що від позивача клопотання про долучення доказів понесення таких витрат, на момент ухвалення даного рішення, надійшли на електронну адресу суду, однак, для необхідності вивчення даних документів та надання можливості другій стороні на них відреагувати, суд звертає увагу сторін на тому, що після ухвалення рішення у даній справі буде винесена ухвала про призначення окремого судового засідання для вирішення питання розподілу таких витрат.

Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на відповідача повністю.

Керуючись статтями 2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «САН-ТРАНС ЛОГІСТИК» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БАУШПАР» (79020, м. Львів, вул. Варшавська, 136, кв.30, ідентифікаційний код 41001204) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «САН-ТРАНС ЛОГІСТИК» (03194, м. Київ, бульвар Кольцова, 14Д, офіс 610, ідентифікаційний код 39743374) 1 022 028,00 грн заборгованості, 103 709,24 грн пені, 17 220,47 грн - 3% річних, 148 843,75 грн інфляційних втрат та 19 377,03 грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України, та може бути оскаржено до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.02.2023р.

Суддя Юркевич М.В.