РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2023Справа № 910/19517/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»

до Міністерства юстиції України

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані»

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович

про визнання протиправним та скасування наказу

Представники учасників справи:

від позивача: Лісовський С.В.;

від відповідача: Субота О.В.;

від третьої особи 1: Слуцька Н.С.;

від третьої особи 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.11.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» з вимогами до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №3745/5 від 27.10.2020.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що Міністерство юстиції України не мало повноважень на розгляд поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» скарги, так як речові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» були набуті на підставі судового рішення. Крім того, був наявний спір щодо нерухомого майна - майнового комплексу загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6. Також, позивач зазначає, що право власності на предмет іпотеки (майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6) Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» набуло 17.05.2018. Однак, при зміні власника іпотека зберігається. Таким чином, іпотекодавцем спірного нерухомого майна з 17.05.2018 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані». При цьому, позивач вказує на те, що 15.05.2018 було внесено запис про припинення іпотеки спірного об`єкта нерухомості, однак реєстрація припинення іпотеки відбулось без заяви обтяжувача та без будь-якого рішення суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви, вказані судом в ухвалі від 06.12.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 відкрито провадження у справі №910/19517/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича; підготовче засідання призначено на 12.01.2022; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

12.01.2022 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.

12.01.2022 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

12.01.2022 до Господарського суду міста Києва від третьої особи 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/19417/21.

У підготовчому засіданні 12.01.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 09.02.2022.

04.02.2022 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 09.02.2022 судом було відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи 1 про зупинення провадження у справі у зв`язку з необґрунтованістю; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 23.02.2022.

23.02.2022 позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/9669/21.

23.02.2022 третьою особою 1 подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/8680/20.

У підготовчому засіданні 23.02.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 16.03.2022.

Підготовче засідання, призначене на 16.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2022 підготовче засідання у справі №910/19517/21 призначено на 11.05.2022.

У підготовчому засіданні 11.05.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 15.06.2022.

У підготовчому засіданні 15.06.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 13.07.2022.

У підготовчому засіданні 13.07.2022 судом було відмовлено у задоволенні клопотань позивача та третьої особи 1 , які були подані 23.02.2022, у зв`язку з їх необґрунтованістю; постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 10.08.2022.

У підготовчому засіданні 10.08.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 07.09.2022.

У підготовчому засіданні 07.08.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення підготовчого засідання на 28.09.2022.

У підготовчому засіданні 28.09.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті на 09.11.2022.

У судовому засіданні 09.11.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 23.11.2022.

У судовому засіданні 23.11.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 21.12.2022.

У судовому засіданні 21.12.2022 судом було постановлено протокольну ухвалу (без виходу до нарадчої кімнати) про відкладення судового засідання на 25.01.2023.

У судовому засіданні 25.01.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

У судовому засіданні 25.01.2023 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача та третьої особи 1 у судовому засіданні 25.01.2023 надали усні пояснення по суті справи, проти задоволення позову заперечили.

Представник третьої особи 2 у судове засідання 25.01.2023 не з`явився, про призначене судове засідання повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

У судовому засіданні 25.01.2023 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями «ІТ Інвест» (позичальник) укладено Договір №888 про надання кредиту, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит на суму 34050000,00 грн терміном до 22.11.2010 для поповнення обігових коштів; плата за користування кредитом становить 18,5% річних; позичальник зобов`язаний повернути одержаний кредит в строк у відповідності до п. 1.1 договору та сплатити нараховані проценти.

25.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк» (банк) та Відкритим акціонерним товариством «Експериментально-механічний завод» (позичальник) укладено Договір №967 про надання кредиту, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит на суму 40400000,00 грн терміном до 22.11.2010 для поповнення обігових коштів; плата за користування кредитом становить 18,5% річних; позичальник зобов`язаний повернути одержаний кредит в строк у відповідності до п. 1.1 договору та сплатити нараховані проценти.

В подальшому до вказаних кредитних договорів вносились зміни та доповнення, якими, зокрема, змінювалась процента ставка за користування кредитом та строк користування кредитом.

25.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Український Професійний Банк» (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством «Експериментально-механічний завод» (іпотекодавець), яке також виступає майновим поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями «ІТ Інвест» (позичальник), укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С.М., зареєстрований в реєстрі за №949, предметом якого є надання іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного у п. 6 договору, в забезпечення виконання своїх зобов`язань, а також зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем.

Відповідно до п. 2 Іпотечного договору №949 від 25.12.2007 за цим договором забезпечується 1) виконання зобов`язань іпотекодавця відповідно до Договору про надання кредиту №967 від 25.12.2007 та 2) виконання позичальником зобов`язань відповідно до Договору про відкриття кредитної лінії №888 від 03.12.2007.

У п. 6 Іпотечного договору №949 від 25.12.2007 зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця та позичальника за кредитними договорами іпотекодавець надав в іпотеку наступне нерухоме майно: майновий комплекс, загальною площею 28223,10 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 6, до складу якого входять: - адміністративно-побутовий корпус (літера А), загальною площею 1643,70 кв.м., - цех баштових кранів (літера б) загальною площею 3833,70 кв.м., - механо-складальнй цех, заготовочний цех, цех ремонту екскаваторів, адміністративно-господарські приміщення (літера В), загальною площею 11361,00 к.м., - виробничий корпус (літера Г), загальною площею 9805,80 кв.м., - киснева станція, приміщення балонів кисневої рампи, навіс кисневий станції (літера д), загальною площею 81,40 к.в.м; - будинок РОУ (літера Е), загальною площею 125,50 кв.м.; - очисні споруди, споруди для зливних і виробничих каналізацій (літера З), загальною площею 26,70 кв.м.; - блок-пост заводської готовності (літера И), загальною площею 3,10 кв.м.; - заготовче відділення, столярний цех, склад матеріалів (літера К), загальною площею 1227,20 кв.м.; - склад шихти, блок кімната (літера Л), загальною площею 115,00 кв.м.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 17.05.2018 відбулась державна реєстрація права власності на вказаний майновий комплекс за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» (підстава виникнення права власності - акт приймання-передачі нерухомого майна від 16.05.2018, складений між позивачем та ОСОБА_1 , протокол №1 від 15.05.2019).

30.03.2020 були проведені відкриті торги (аукціон) з продажу активів Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк», а саме пулу активів, що складається з права вимоги та інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання та фізичними особами, частина з яких знаходяться в заставі Національного банк України (лот GL16N717120).

Переможцем вказаних торгів визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», що підтверджується протоколом електронного аукціону UA-EA-2020-03-19-000019-b від 30.03.2020.

27.04.2020 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (новий кредитор) укладено Договір №81 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №618), відповідно до умов якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у Додатку №1 до цього договору (боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави та/або договорами та/або контрактами та/або, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з Реєстром у Додатку №1 (основні договори), а новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеними цим договором.

У п. 2 Договору №81 від 27.04.2020 зазначено, що за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 договору, набуває усі права кредитора за основними договорами.

Відповідно до п. 4 Договору №81 від 27.04.2020 за відступлення прав вимоги за основними договорами, а також за продаж майнових прав за Договором №81/1 від 27.04.2020 новий кредитор сплачує банку 2496405,57 грн. Ціна договору сплачена банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором відповідно до п. 14 цього договору на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

Як вбачається з Додатку №1 до Договору №81 від 27.04.2020 (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами), новий кредитор набув права вимоги, зокрема, до Відкритого акціонерного товариства «Експериментально-механічний завод» за Договором про надання кредиту №967 від 25.12.2007 на суму 130890341,61 грн (заборгованість за кредитом станом на 27.04.2020 - 40310000,00 грн, заборгованість за процентами станом на 27.04.2020 - 90580341,61 грн) та до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями «ІТ Інвест» за Договором №888 про надання кредиту від 03.12.2007 на суму 110221690,65 грн (заборгованість за кредитом станом на 27.04.2020 - 33960000,00 грн, заборгованість за процентами станом на 27.04.2020 - 76311690,65 грн).

27.04.2020 між Публічним акціонерним товариством «Український професійний банк» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (покупець) укладено Договір №81/1 купівлі-продажу майнових прав за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки суб`єктів господарювання (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №619), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають:

- право оскаржувати як у судовому, так і в позасудовому порядку припинення, ліквідацію позичальників, заставодавців, іпотекодавців та майнових поручителів (поручителів), зазначених у Додатку №1 до цього договору (боржники), які є (були) боржниками за правами вимоги, договорами, наведеними у Додатку №1, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, та/або на інших підставах, наведених у Додатку №1;

- право звернення до правонаступників, спадкоємців боржників та органів місцевого самоврядування в межах повноважень власника прав вимоги;

- права кредитора за правами вимоги (зокрема, права вимоги застосування наслідків недійсності правочинів, вимоги з отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна, вимоги, які випливають з розірвання та/або визнання недійсним договорів та/або визнання нікчемними договорів, права, які випливають із судових справ, в тому числі справ про банкрутство, виконавчих проваджень, в тому числі щодо майна, яке не було реалізоване на торгах та підлягатиме передачі стягувачу в погашення боргу після укладення цього договору, права, які випливають з мирових угод, договорів з арбітражними керуючими, охоронними організаціями, права участі в колегіальних органах, в тому числі в комітеті кредиторів, тощо), які виникнуть в майбутньому у разі скасування реєстрації припинення/ліквідації боржників;

- право набути у власність гроші та/або майно на підставах, що пов`язані із здійсненням продавцем кредитних операцій, укладенням відповідних договорів та фактичною видачею грошових коштів;

- право отримання грошових коштів/відшкодування внаслідок порушення вимог закону при здійсненні господарської діяльності, вчинення кримінального порушення;

- інші права, що пов`язані або випливають із прав вимоги (майнові права).

Відповідно до п. 1.2 Договору №81/1 від 27.04.2020 покупець сплачує продавцю за майнові права грошові кошти (плату) у розмірі та у порядку, визначеними цим договором.

Майнові права вважаються переданими покупцю з моменту підписання цього договору (п. 1.3 Договору №81/1 від 27.04.2020).

Як вбачається з Додатку №1 до Договору №81/1 від 27.04.2020 (Реєстр договорів, майнові права за якими відступаються, та боржників за такими договорами), новий кредитор (покупець) набув права вимоги, визначені Договором №81/1 від 27.04.2020, зокрема до Відкритого акціонерного товариства «Експериментально-механічний завод» Договором за Іпотечним договором №949 від 25.12.2007, яким забезпечувалось виконання зобов`язань за Договором про надання кредиту №967 від 25.12.2007 та Договором №888 про надання кредиту від 03.12.2007.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15.10.2020 приватним нотаріусом Юдіним М.А. прийнято:

1) рішення №54599126 (15.10.2020 о 22:25:04) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - іпотеку на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»;

2) рішення №54599147 (15.10.2020 о 22:49:37) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - заборона на нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; обтяжувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»;

3) рішення №54599162 (15.10.2020 о 23:07:00) про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (підстава для державної реєстрації - дублікат іпотечного договору №1929, виданий 08.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С.М.; рішення суду у справі №910/14571/17 від 15.11.2017; повідомлення від 21.08.2020 Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»; повідомлення від 24.09.2015 Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями державного реєстратора - приватного нотаріуса Юдіна М.А., ТОВ «Гансо Компані» звернулося до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора.

Наказом Міністерства юстиції України від 27.10.2020 №3745/5 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» від 16.10.2020 задоволено частково; скасовано рішення від 15.10.2020 №54599126, №54599147 та №54599162, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем.

У Висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 22.10.2020 зазначено, що з відомостей Державного реєстру прав встановлено, що на підставі оскаржуваного рішення №54599126 приватним нотаріусом Юдіним М.А. зареєстровано іпотеку за заявою про державну реєстрацію обтяження №41980933, поданою Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста». Однак, на момент прийняття оскаржуваного рішення №54599126 в Державному реєстрі прав було зареєстровано обтяження (арешти нерухомого майна) №38331589, накладене на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі №758/74802/20, та обтяження №3195336, накладене на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №757/27183/19-к.

Таким чином, оскаржуване рішення №54599126 було прийнято державним реєстратором з порушенням вимог п.п.1,2 ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18, п. 4 ч. 1 та ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, на підставі оскаржуваного рішення №54599147 приватним нотаріусом Юдіним М.А. зареєстровано обтяження №41980947 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» із зазначенням, що обтяжувачем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», особа, права якої обтяжуються - ВАТ «Експериментально-механічний завод», що був попереднім правонабувачем об`єкта нерухомого майна.

Однак, згідно з відомостями з Державного реєстру прав на момент реєстрації обтяження право власності на об`єкт нерухомого майна належить ТОВ «Гансо Компані». Також, приватним нотаріусом на момент проведення реєстраційних дій не було встановлено зареєстрованої у базі даних заяв про заборону вчинення реєстраційних дій щодо об`єкта нерухомого майна, внесену на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі №758/7480/20 та всупереч ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зупинено проведення реєстраційних дій.

Отже, оскаржуване рішення №54599147 прийнято державним реєстратором з порушенням вимог п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 10, ч. 8 ст. 18, п. 7 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також, на підставі оскаржуваного рішення №54599162 державним реєстратором зареєстровано право власності від ТОВ «Гансо Компані» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, на момент прийняття оскаржуваного рішення під час державної реєстрації переходу права власності в державному реєстрі прав були наявні обтяження (арешти нерухомого майна) за №38331589, накладене на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 09.07.2020 у справі №758/7480/20, та №31953361, накладене на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 30.05.2019 у справі №757/27183/19-к.

Таким чином, приватним нотаріусом Юдіним М.А. неправильно застосовано положення п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки записи про обтяження (арешт) були внесені до Державного реєстру прав до реєстрації запису про іпотеку.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що Міністерство юстиції України не мало повноважень на розгляд поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» скарги, так як речові права Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» були набуті на підставі судового рішення. Крім того, був наявний спір щодо нерухомого майна - майнового комплексу загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Також, позивач зазначає, що право власності на предмет іпотеки (майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6) Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» набуло 17.05.2018. Однак, при зміні власника іпотека зберігається.

Таким чином, іпотекодавцем спірного нерухомого майна з 17.05.2018 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані».

При цьому, позивач вказує на те, що 15.05.2018 було внесено запис про припинення іпотеки спірного об`єкта нерухомості, однак реєстрація припинення іпотеки відбулось без заяви обтяжувача та без будь-якого рішення суду.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Метою звернення особи до суду у порядку будь-якої юрисдикції є захист її порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Визначення предмета і підстав позову належить виключно позивачеві.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України слід розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього рішення Конституційного Суду України).

Тобто, Конституція України гарантує кожному право на судовий розгляд спору за виключенням випадків, у яких законом прямо встановлено обов`язковий порядок досудового врегулювання. Такий порядок поширюється і на захист прав юридичних осіб.

Із статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас, особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

При зверненні до практики ЄСПЛ (справа «Марченко М. В. проти України») у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя, можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia, заява № 48778/99, пункт 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

Отже, стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Одночасно з цим, статтею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.05.2012 р. у справі № 6-20цс11, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Як встановлено судом, 15.10.2020 приватним нотаріусом Юдіним М.А. прийнято:

1) рішення №54599126 (15.10.2020 о 22:25:04) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - іпотеку на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»;

2) рішення №54599147 (15.10.2020 о 22:49:37) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - заборона на нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; обтяжувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»;

3) рішення №54599162 (15.10.2020 о 23:07:00) про державну реєстрацію права власності на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (підстава для державної реєстрації - дублікат іпотечного договору №1929, виданий 08.05.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лавренюк С.М.; рішення суду у справі №910/14571/17 від 15.11.2017; повідомлення від 21.08.2020 Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»; повідомлення від 24.09.2015 Публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»).

Однак, наказом Міністерства юстиції України від 27.10.2020 №3745/5 скасовано рішення від 15.10.2020 №54599126, №54599147 та №54599162, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем.

Таким чином, поданням позову у даній справі про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 27.10.2020 №3745/5 позивач прагне відновити/захистити свої права іпотекодержателя та власника (право власності) на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Слід зазначити, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням Державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

Таким чином, позивач першочергово повинен довести суду належними та допустимими доказами набуття ним права як іпотекодержателя, так і права власності на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Судом встановлено, що у червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича (справа №910/9669/21), в якому просило:

1) витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» нерухоме майно - майновий комплекс, що розташований в місті Києві, по вулиці Будіндустрії, будинок 6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), загальною площею 28223,10 кв.м, до складу якого входять: адміністративно-побутовий корпус (літ. А) загальною площею 1643,7 кв.м., цех баштових кранів (літ. Б) загальною площею 3833,7 кв.м., механо-складальний цех, заготовчий цех, цех ремонту екскаваторів, адміністративно-господарські приміщення (літ. В) загальною площею 11361,00 кв.м., виробничий корпус (літ. Г) загальною площею 9805,8 кв.м., киснева станція, приміщення балонів кисневої рампи, навіс кисневої станції (літ. Д) загальною площею 81,4 кв.м., будинок РОУ (літ. Е) загальною площею 125,5 кв.м., очисні споруди, споруди для зливних і виробничих каналізацій (літ. З) загальною площею 26,7 кв.м., блок-пост заводської готовності (літ. И) загальною площею 3,10 кв.м., заготовче відділення, столярний цех, склад матеріалів (літ. К) загальною площею 1227,2 кв.м., склад шихти, блок кімната (літ. Л) загальною площею 115,00 кв.м;

2) скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, а саме:

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54421899 від 05.10.2020 17:10:55;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54422313 від 05.10.2020 17:30:04;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54423577 від 05.10.2020 19:12:42.

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54599126 від 15.10.2020 22:25:04;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 54599147 від 15.10.2020 22:49:37;

- рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54599162 від 15.10.2020 23:10:42.

Позовні вимоги у справі №910/9669/21 обґрунтовані тим, що між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, що передбачають перехід права власності на спірний майновий комплекс, а також відповідач-1 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») не набув статусу іпотекодержателя за іпотечним договором № 949 та до нього не перейшло право вимоги за вказаним договором. Відтак, внаслідок укладення договорів про відступлення права вимоги та купівлі-продажу майнових прав, майновий комплекс безпідставно вибув з власності позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2021 у справі №910/9669/21 позов Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» задоволено повністю.

Вказане рішення Господарського суду міста Києва залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 та постановою Верховного Суду від 21.09.2022.

За приписом статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тобто, власник майна, фактично позбавлений можливості володіти і користуватися цим майном внаслідок його незаконного вибуття із володіння, має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Зазначений засіб захисту права власності - витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Віндикаційний позов захищає право власності в цілому, оскільки пред`являється у тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави (володіння вкраденою річчю) або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору найму), або правова підстава якого недійсна (володіння, установлене в результаті недійсного правочину).

При цьому, важливою умовою звернення із віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Отже, цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей.

При розгляді віндикаційного позову позивач повинен підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

Задовольняючи позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» про витребування спірного майна, суд у справі №910/9669/21 фактично дійшов висновку, що власником спірного нерухомого майна (майнового комплексу загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані».

Зокрема, суд у справі зазначив, що відповідач-1 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») вказує на проведення 25.12.2007 о 14:32:00 реєстрації іпотеки за ПАТ «УПБ» внаслідок укладення Іпотечного договору, яку в подальшому було припинено державним реєстратором Комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Мурзенко Андрієм Володимировичем 15.05.2018.

Поряд із цим, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі записи про іпотеку відсутні.

Отже, оскільки запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, суд дійшов висновку, що позивач набув право на майновий комплекс вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, у зв`язку з чим твердження відповідача-1 про те, що відчуження майна, яке складало предмет іпотеки, відбулось без згоди іпотекодержателя, є незмістовними.

З огляду на викладене, суд у справі №910/9669/21 погодився з доводами позивача, що у ПАТ «УПБ» були відсутні права вимоги за Договором про надання кредиту № 967 від 25.12.2007 й, як наслідок, права вимоги за Іпотечним договором № 949, оскільки останнім було забезпечено виконання зобов`язання, у тому числі, і за Договором про надання кредиту № 967 від 25.12.2007.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Дійсно, преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Згідно з преамбулою та статтею 6 Розділу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" і від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, оскільки позов про витребування майна може бути поданий власником такого майна, а суди у справі №910/9669/21 задовольняючи позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гансо Компані» про витребування майнового комплексу загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 надали правову оцінку та встановили обставини набуття третьою особою 1 у даній справі права власності на спірне нерухоме майно, в тому числі, встановили, що спірне нерухоме майно було набуто у власність без будь-яких обтяжень (без іпотеки), суд критично оцінює доводи позивача у даній справі (Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») про те, що він набув право іпотекодержателя та право власності на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Оскільки, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» не доведено суду належними та допустимими доказами наявності у нього станом на дату прийняття Мінюстом оскаржуваного наказу права іпотекодержателя та права власності на майновий комплекс загальною площею 28223,10 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6 (з огляду на встановлені обставини у судових рішеннях у справі №910/9669/21), суд вважає недоведеними твердження позивач про порушення відповідачем у зв`язку з прийняттям оспорюваного наказу вказаних прав (права іпотекодержателя та права власності).

В будь-якому випадку, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Таким чином, навіть у випадку задоволення судом позову у даній справі, позивач не зможе відновити становище, яке існувало до прийняття Мінюстом наказу від 27.10.2020 №3745/5 (з огляду на обставини, встановлені судом у справі №910/9669/21).

Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов висновку відмовити у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (у зв`язку з тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у нього прав та законних інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду та які, за твердженням позивача, були порушені оспорюваним наказом Мінюсту).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст.241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч.1 ст.256 та п.п.17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено та підписано 06.02.2023.

Суддя О.М. Спичак