РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2023Справа № 910/9864/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон"

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

про визнання договору оренди продовженим

Представники:

від позивача: Ломовцев В.О.;

від відповідача: Михайлов В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі-відповідач), в якому просить суд визнати договір оренди нерухомого майна від 30.10.2006 № 47 (з усіма змінами та доповненнями), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон", продовженим на тих самих умовах, та на той самий строк, на який він був укладений, а саме на 2 роки 11 місяців - до 27.07.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, у зв`язку з відсутністю заперечень будь-якої із сторін щодо продовження строку дії договору оренди нерухомого майна, він є пролонгованим на 2 роки та 11 місяців, тобто до 27.07.2023 року. Крім того, позивач вказує, що умови договору не містять обов`язку сторін щодо укладення додаткового договору про продовження терміну дії договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03.11.2022.

27.10.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав письмові пояснення, в яких, відповідач зокрема, зазначає, що продовження терміну дії договору оренди відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» здійснюється за результатами проведення аукціону на продовження терміну дії договору оренди, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України. Крім того, відповідач зазначає, що позивач не звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву за три місяці до закінчення терміну дії договору оренди з заявою про продовження відповідного договору.

У судовому засіданні 03.11.2022 суд на місці ухвалив відкласти підготовче засідання на 01.12.2022.

30.11.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про поновлення строку на подання доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/9864/22 призначено на 12.01.2023.

У цьому судовому засіданні представник позивача надав заяву про поновлення строку на надання доказів, а саме заяви свідка.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вказаної заяви та поновлення позивачу строку на подання доказів.

Розглянувши заяву позивача про поновлення строку на надання доказів, суд з огляду на приписи ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, з метою встановлення фактичних обставин справи, вважає за необхідне поновити позивачу строк для подання доказів та, відповідно долучає до матеріалів справи заяву свідка в порядку ст. 88 ГПК України.

Також, у цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.01.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.10.2006 року між Інститутом онкології Академії медичних наук України, яке змінило своє найменування на Державну установу "Національний інститут раку", а в подальшому на Національний інститут раку (далі - орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Аптечне об`єднання "Біокон", яке змінило свою організаційно-правову форму на Публічне акціонерне товариство "Аптечне об`єднання "Біокон", а в подальшому на Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон" (далі - орендар) укладено договір оренди № 47, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення, площею 50,6 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, будинок 33/43, яке знаходиться на балансі орендодавця. Майно передається в оренду, з метою розміщення аптечного пункту та не може використовуватися за іншим призначенням.

Відповідно до п. 10.1. договору, він діє з 01.11.2006 по 25.10.2007 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця він вважається продовженим на той самий термін і на тих саме умовах, які були ним передбачені з письмового дозволу орендодавця.

22.10.2007 між сторонами укладено додаткову угоду № 81 до договору № 47 від 30.10.2006, відповідно до якої сторони продовжили термін дії договору з 26.10.2007 року по 20.10.2008 року на тих же самих умовах.

27.03.2009 між Державною установою «Національний інститут раку» (балансоутримувач), Відкритим акціонерним товариством "Аптечне об`єднання "Біокон" (орендар) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) укладено договір № 4249 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 47 від 30.10.2006, відповідно до якого балансоутримувач - орендодавець передає, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву - новий орендодавець приймає на себе права та обов?язки першого і стає стороною за договором оренди № 47 від 30 жовтня 2006 року, укладеним між Державною установою "Національний інститут раку" та Відкритим акціонерним товариством "Аптечне об?єднання " Біокон", враховуючи розпорядження КМУ від 24 грудня 2007 року № 1186-р з метою приведення вказаного договору оренди у відповідність до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до цього договору сторон дійшли до згоди викласти договір оренди № 47 від 30.10.2006 у наступній редакції.

Так, відповідно до п. 1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно-нежиле приміщення (далі - майно), площею 22,5 кв.м. розміщене за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова 33/43 (перший поверх), що перебуває на балансі Державної установи "Національний інститут раку", вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30 вересня 2006 і становить 66 340, 32грн.

Майно передається в оренду з метою розміщення - аптечного пункту (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 5.9. договору, орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві/балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Згідно п.10.1 та 10.2 договору, цей договір укладено строком на 361 день, що діє з 01.11.2006 по 25.10.2007 та пролонговано до 16.10.2009 включно. Умови цього договору зберігають силу протягом усього строку його дії, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань щодо сплати орендної плати до виконання зобов`язань.

За умовами п 10.3. договору, зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

За приписами п. 10.4. договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві, лише за наявності письмової згоди органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди, в строк за місяць до закінчення його дії та укладення додаткового договору на продовження строку дії договору оренди, який є невід`ємною частиною цього договору. Обов`язок надання орендодавцеві дозволу від органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди та проекту договору на продовження строку дії договору оренди покладається на орендаря.

Пунктом 10.5 договору сторони визначили, що реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності цього договору і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників).

Майно вважається поверненим орендодавцю/балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (п. 10.10 договору).

06.10.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Аптечне об`єднання "Біокон" (орендар) укладено договір № 4249/01 про внесення змін до договору оренди нерухомого майна № 4249 від 27.03.2009 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 47 від 30.10.2006, відповідно до якого п. 1.1. договору оренди № 4249 від 27.03.2009 викладено в наступній редакції: «Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежиле приміщення (далі - майно), загальною площею 22,5 кв.м. розміщене за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова 33/43 (перший поверх), що знаходиться на балансі Національний інститут раку (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 31.07.2009 і становить 145 725, 00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення аптечного пункту».

Крім того, відповідно до п. 5 договору № 4249/01 від 06.10.2009 договір оренди № 4249 від 27.03.2009 продовжено на 2 роки до 16.10.2011 року.

Також, між сторонами складено та підписано акт приймання-передачі майна до договору № 47 від 30.10.2006, відповідно до якого орендодавецець передає, а орендар приймає 01.01.2009 майно, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 33/43, в приміщенні клініки 1. Загальною площею орендованого майна - 22, 5 кв.м.

Судом встановлено, що в період із 2011 по 2017 роки до договорів № 47 від 30.10.2006 року та № 4249 від 27.03.2009 року було внесено зміни, шляхом укладення відповідних угод, зокрема, договором № 4249/03 від 15.11.2011 продовжено строк дії договору оренди на 361 день, з 16.10.2011 року до 11.10.2012 року.

Договором № 4249/04 від 15.02.2012 року продовжено строк дії договору оренди на 2 роки 11 місяців, з 16.10.2011 до 16.09.2014 року включно.

Договором № 4249/07 від 18.11.2014 року продовжено строк дії договору оренди на 2 роки 11 місяців та зазначено, що він діє з 27.10.2014 року по 27.09.2017 року включно.

Крім того, пункт 10.4. договору викладено в такій редакції: "У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору".

11.12.2017 року між сторонами укладено договір № 4949/08, за приписами якого договір оренди продовжено на 2 роки 11 місяців, до 27 .08.2020 року включно.

Як зазначає позивач, у зв`язку із закінченням строку дії укладеного між сторонами договору оренди, він звернувся до відповідача з листами № 02/1 від 25.05.2020 та № 02 від 22.07.2020, в яких просив продовжити термін дії договору оренди приміщення площею 22,5 кв.м. від 27.03.2009 № 4249 на 2 роки 11 місяців.

Листом від 02.09.2020 № 30-06/7361 відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з тим, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-ІХ, відповідачем прийнято рішення щодо продовження договору оренди № 4249 від 27.03.2009 шляхом проведення аукціону, за результатами якого договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем.

Разом з тим, листом від 30.03.2021 № 30-06/2524 відповідачем повідомлено позивача, з урахуванням листа балансоутримувача від 12.02.2021 б/н (вх. 1441 від 15.02.2021) про намір використовувати орендоване майно для власних потреб та не надання згоди на продовження договору оренди від 27.03.2009 № 4249, у зв`язку із закінченням 27.09.2020 строку дії цього договору.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що додатковим договором № 4279/08 від 11.12.2017 року договір оренди було продовжено до 27.08.2020 року та згідно пункту 10.4 Договору оренди (в редакції договору № 4249/07 від 18.11.2014 року), у зв?язку з відсутністю заперечень будь-якої зі сторін щодо продовження строку дії договору протягом одного місяця після закінчення строку чинності договору, договір оренди, на думку позивача є чинним до 27.07.2023 року. Позивач вважає, що правилами нового Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 3 жовтня 2019 року № 157-IX у відповідності до ч. 1 ст. 18 якого продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, не можуть бути застосовані на цей час до правовідносин між відповідачем та позивачем з огляду на те, що, на думку позивача, договір оренди є чинним до 27 липня 2023 року, у зв`язку з чим просить суд визнати договір оренди нерухомого майна від 30.10.2006 № 47 (з усіма змінами та доповненнями), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон", продовженим на тих самих умовах, та на той самий строк, на який він був укладений, а саме на 2 роки 11 місяців - до 27.07.2023 року.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. (ст. 174 Господарського кодексу України)

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У частині 1 статті 284 Господарського кодексу України законодавець серед істотних умов договору оренди визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.

Згідно з частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина 4 статті 284 Господарського кодексу України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У відповідності до договору оренди (в редакції додаткового договору № 4249/08 від 11.12.2017), договір оренди № 4249 від 27.03.2009 продовжено строком на 2 роки 11 місяців, до 27.08.2020 включно.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

За частиною 1 статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

За приписами частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Частиною 2 статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Таким чином, положеннями Цивільного кодексу України прямо встановлено можливість регулювання орендних відносин іншими спеціальними законодавчими актами.

Суд зазначає, що під час дії договору оренди, 27.12.2019 набрав чинності новий Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (введено в дію 01.02.2020).

У даному випадку орендоване за договором майно є державним, а тому на ці правовідносини поширюється дія спеціального нормативно-правового акта - Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який було введено в дію з 01.02.2020. Цей закон регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній власності, а також передачею права на експлуатацію такого майна.

Відтак, доводи позивача про пріоритетність застосування положень Цивільного кодексу України до спірних правовідносин є необґрунтованими.

Згідно з абзацом 1 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договори оренди державного майна, укладені до набрання ним чинності, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, але до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України, передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені (абзац 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

Оскільки додатковим договором від 11.12.2017 року № 4249/08 чітко визначено, що останнім днем дії договору оренди є 27.08.2020 року, цей правочин може бути продовжений лише в порядку, визначеному Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (який введено в дію 01.02.2020).

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина 2 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Оскільки укладений з позивачем договір не підпадає під умови частини 2 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", продовження його дії здійснюється виключно за результатами проведення аукціону.

Згідно з приписами частини 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483 "Деякі питання оренди державного та комунального майна", яка введена в дію 17.06.2020, затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна.

Цей Порядок визначає механізм передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду відповідно до положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна"

Відповідно до п. 143 Порядку, орендар, що має намір продовжити договір оренди, що підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та повідомляє про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Частиною 9 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що після отримання заяви орендаря про продовження договору, який підлягає продовженню за результатами проведення аукціону, орендодавець згідно з Порядком приймає одне з таких рішень: про оголошення аукціону, за результатами якого чинний договір оренди може бути продовжений з існуючим орендарем або укладений з новим орендарем; про відмову в продовженні договору з підстав, передбачених статтею 19 цього Закону.

Абзацом 6 пункту 144 Порядку передбачено, що рішення про оголошення аукціону та оголошення про проведення аукціону на продовження договору оренди оприлюднюються орендодавцем в електронній торговій системі протягом 10 робочих днів з дати прийняття такого рішення. У межах зазначеного строку орендодавець може переглянути умови та додаткові умови (у разі наявності) оренди майна згідно з пунктами 51 та 54 цього Порядку з урахуванням особливостей, передбачених пунктом 146 цього Порядку.

Відповідно до пункту 151 Порядку, у разі коли переможцем аукціону став чинний орендар, між орендодавцем, балансоутримувачем та чинним орендарем укладається додаткова угода про продовження договору оренди майна. Додаткова угода укладається шляхом викладення договору оренди в новій редакції згідно з примірним договором оренди. У разі відмови балансоутримувача від підписання додаткової угоди про продовження договору оренди така угода укладається між орендодавцем та чинним орендарем.

Суд зазначає, що оскільки договір оренди було продовжено до 27.08.2020 року, то останнім днем тримісячного строку для подання відповідної заяви позивачем було 27.05. 2020 року.

Так, позивачем додано до позовної заяви копії листів № 02/1 від 25.05.2020 року та № 2 від 22.07.2020 року, в яких Товариство з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон" просило відповідача продовжити дію договору оренди.

З матеріалів справи вбачається, що лист № 2 від 22.07.2020 року було отримано відповідачем 23.07.2020 року та зареєстрований за вхідним № 5760, що підтверджується відповідним відтиском штампу вхідної кореспонденції Фонду на цьому листі, а лист № 02/1 від 25.05.2020 року було отримано відповідачем 18.08.2020 року та зареєстрований за вхідним № 6710, що підтверджується наявним на цьому листі відбитком штампу вхідної кореспонденції Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що лист № 02/1 від 25.05. 2020 року був надісланий відповідачу до закінчення встановленого Законом України "Про оренду державного та комунального майна" трьохмісячного строку, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження вказаної обставини.

В свою чергу, заява свідка, яку позивач просив долучити до матеріалів справи не приймається судом, як доказ, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. Законом можуть бути визначені інші обставини, які не можуть встановлюватися на підставі показань свідків.

Згідно ч. 1 ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 89 Господарського процесуального кодексу свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.

Так, у судовому засіданні 12.01.2023 позивачем було надано копію нотаріально засвідченої заяви свідка ОСОБА_1 , проте суд зазначає, що вказана заява не відповідає вимогам ст. 88 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не містить зазначення місця роботи вказаної особи, не містить вказівки про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. При цьому, суд зазначає, що зі змісту заяви свідка не вбачається посилання на повноваження ОСОБА_1 на вчинення дій від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон", тобто характер правовідносин ОСОБА_1 із ТОВ "Аптечне об`єднання "Біокон".

У судовому засіданні 12.01.2023 представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відновинах із позивачем, проте в подальшому була звільнена.

Однак, такі твердження позивача не підтверджуються жодними доказами, відповідні накази ТОВ "Аптечне об`єднання "Біокон" про прийняття ОСОБА_1 на работу та звільнення з роботи, тощо, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущено тримісячний термін для звернення із заявами про продовження строку дії договору, а тому договір оренди припинив свою дію.

Судом встановлено, що листом від № 30-06/7361 від 02.09.2020 (відповідь на лист позивача № 02/1 від 25.05.2020), відповідач повідомив позивача, що згідно з частиною 9 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" було прийнято рішення щодо продовження договору оренди шляхом проведення аукціону, за результатами якого він може бути продовжений з позивачем або укладений з новим орендарем.

Також у цьому листі зазначено, що до моменту укладення з переможцем електронного аукціону на продовження договору оренди або до підписання додаткової угоди про продовження спірного договору (якщо за результатами електронного аукціону позивача буде визнано переможцем), договір оренди № 4249 від 27.03.2009 року вважається чинним. У цьому ж листі вказано, що в разі непогодження з вищезазначеними умовами, або у разі настання випадку, передбаченого пунктом 152 Порядку, даний лист вважається заявою про припинення дії договору.

Проте цей лист не береться судом до уваги, оскільки договір оренди державного майна після закінчення строку його дії не може бути продовжений листом Фонду до проведення відповідного аукціону, оскільки в останнього відсутні такі повноваження. Крім того, у будь-якому випадку після закінчення терміну дії договору оренди державного майна з орендарем мала бути укладена відповідна додаткова угода, копія якої відсутня в матеріалах справи.

Суд також не приймає до уваги посилання позивача на пункт 10.2. договору, в якому сторони встановили, що умови цього правочину зберігають свою силу навіть у випадку, коли законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря.

В той же час, суд зазначає, що у пункті 10.4. договору в редакції додаткового договору № 4249/07 від 18.11.2014 року сторони передбачили порядок автоматичної пролонгації спірного правочину, але з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження такої угоди.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк для звернення із заявами про продовження дії договору, у зв`язку з чим останній припинив свою дію з 28.08.2020 року.

Крім того, суд зазначає, що згідно зі статтею 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи з системного аналізу ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

При цьому, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу (частина 3 статті 45 ГПК).

При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки наведено у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Отже, невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законом є підставою для відмови у позові.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Господарський суд розглядає справи, пов`язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст.237, 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Тобто, продовження/поновлення договорів оренди в судовому порядку, вимагає укладення додаткової угоди між сторонами як єдиної підстави продовження орендних прав і обов`язків. Належним і ефективним у цьому випадку способом захисту порушеного права є позов про визнання укладеною додаткової угоди із викладенням її змісту, оскільки сама по собі вимога про визнання договору оренди поновленим/продовженим за своєю суттю є встановленням факту, який має юридичне значення, і не може забезпечити захисту порушеного права позивача в силу імперативного припису про обов`язковість оформлення поновлення/продовження договору оренди саме шляхом укладення додаткової угоди, що, власне, і може бути предметом розгляду в суді.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 908/913/18, від 19.03.2019 у справі № 908/2484/17, від 12.01.2021 у справі № 920/352/19, від 09.06.2020 у справі № 912/1860/19.

Враховуючи викладене вище, вимога позивача про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна № 47 від 30.10.2006, що є предметом розгляду у цій справі, по своїй суті є вимогами про встановлення обставин та надання їм правової оцінки. Таким чином, звертаючись до суду з зазначеною позовною вимогою, позивач фактично просить установити певні обставини та надати їм відповідну правову оцінку.

Зважаючи на зміст позовної вимоги, суд дійшов висновку про те, що фактично вимога про визнання продовженим договору оренди нерухомого майна № 47 від 30.10.2006 не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а спрямована на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов`язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Аптечне об`єднання "Біокон" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву про визнання договору оренди продовженим не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 23.01.2023

Суддя С. О. Щербаков