УХВАЛА

06 лютого 2023 року

м. Київ

cправа № 924/632/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. головуючий (доповідач), Вронська Г.О., Стратієнко Л.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Панасюк Оксани Миколаївни

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 (головуючий суддя - Савченко Г.І., судді: Дужич С.П., Павлюк І.Ю.) та рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.11.2022 (суддя Виноградова В.В.)

у справі №924/632/22

за позовом фізичної особи-підприємця Корякіна Дмитра Вадимовича

до фізичної особи-підприємця Панасюк Оксани Миколаївни,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, на стороні позивача - арбітражного керуючого Охріменка Олексія Олександровича,

про стягнення 133477,24 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Корякін Дмитро Вадимович (далі - ФОП Корякін Д.В.) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом до фізичної особи-підприємця Панасюк Оксани Миколаївни (далі - ФОП Панасюк О.М.) про стягнення 133477,24 грн заборгованості.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 16.11.2022 у справі №924/632/22, яке залишене без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023, позов ФОП Корякіна Д.В. до ФОП Панасюк О.М. за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - арбітражного керуючого Охріменка Олексія Олександровича, про стягнення 133477,24 грн задоволено.

28.01.2023 ФОП Панасюк О.М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.11.2022 у справі №924/632/22 скасувати і направити цю справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частина сьома статті 12 ГПК України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошових коштів на загальну суму 133477,24 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент подання позову до суду (248100,00 грн), а тому у розумінні ГПК України справа №910/3000/22 є малозначною.

Колегія суддів звертає увагу скаржниці, що у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за умови доведення скаржником наявності яких посиланням на відповідні обставини, судове рішення у малозначній справі може бути предметом касаційного оскарження.

ФОП Панасюк О.М. підставою касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій зазначає пункти 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК України, а також вказує на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа має виняткове значення для скаржниці (підпункти "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).

Посилання скаржниці на обставини, які, на її думку, доводять випадки, зазначені у пунктах "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за оцінкою Верховного Суду не підтверджують наявності цих випадків.

Так, посилання скаржниці на обставини, які, на її думку, доводять випадки, зазначені у підпункті "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за оцінкою Верховного Суду не підтверджує наявність таких випадків, коли судове рішення у цій малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, оскільки посилання скаржниці на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, є саме підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, втім не є доводами, які у розумінні підпункту "а" пункту 2 частини 3 статті 287 цього Кодексу, підтверджують, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

У поданій касаційній скарзі скаржниця не наводить аргументів, що спір у справі стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки мотиви скаржниці, викладені у касаційній скарзі, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями та аргументів щодо переоцінки встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

При цьому незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржниці внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судових рішень не на користь позивача/відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

Наведені скаржницею обставини не свідчать і про доведеність підстав для відкриття касаційного провадження з підстави виняткового значення справи для неї як для відповідача, оскільки ґрунтуються вони саме власне на твердженні, що сума коштів 133477,24 грн для скаржниці є значною, і стягується вона з неї безпідставно, позаяк позивачка наполягає на неправомірності судових рішень у цій справі. Суд виходить із того, що посилання на наведені обставини і непогодження з рішеннями не є автоматичною підставою, на яку поширюється дія положення підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

За змістом статті 7 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин; рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин.

Відповідно до частини першої статті 46 цього Кодексу сторони користуються рівними процесуальними правами.

На підставі наведеного надання стороні будь-яких переваг, зважаючи на сферу її діяльності, правовий статус, предмет спірних відносин, призведе до порушення одної з основних засад господарського судочинства - рівності учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано, що касаційному оскарженню підлягають рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову до п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише коли скаржником буде доведено наявність передбаченого/передбачених у цій нормі випадку/випадків, що залежить виключно від обставин конкретної справи, значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та за умови належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

З огляду на відсутність належного обґрунтування наявності обставин, передбачених підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Панасюк О.М. на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.11.2022 у справі №924/632/22 на підставі пункту 1 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд не розглядає клопотання про зупинення дії та виконання оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Панасюк Оксани Миколаївни на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 та рішення Господарського суду Хмельницької області від 16.11.2022 у справі №924/632/22.

2. Копії ухвали надіслати учасникам справи.

3. Касаційну скаргу надіслати скаржнику разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. В. Бакуліна

Судді Г. О. Вронська

Л. В. Стратієнко