ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року м. Дніпро Справа № 908/1957/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

при секретарі судового засідання: Радіновському Р.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік

на ухвалу Господарського суду Запорізької області (суддя Юлдашев О.О.) від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С.)

до відповідачів: 1/ Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

2/ Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А)

про визнання частини правочину недійсним

у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022р. Товариство з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, як кредитор боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, звернулося до Господарського суду Запорізької області, в межах справи про банкрутство № 908/1957/21, з заявою в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль та Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік про визнання частини правочину недійсним, згідно з якою просило суд:

- визнати недійсними окремі частини правочину (господарської угоди), а саме: пункт 5.6. Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль () та пункт 3 Додаткової угоди № 8 від 22 липня 2019р., пункт 2 Додаткової угоди № 10 від 29 листопада 2019р., пункт 2 Додаткової угоди № 12 від 28 лютого 2020р. до цього ж Договору;

- на виконання вимог ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль грошові кошти в розмірі 17 658,98грн., що були сплачені в якості гарантійного платежу на виконання спільного Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року.

04.08.2022р. до Господарського суду Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль надійшла заява про уточнення вимог заяви від 18.01.2022р. про визнання частини правочину недійсним в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, згідно з якою заявник просив суд:

- визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 5.6. Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 3 Додаткової угоди № 8 від 22 липня 2019 р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 10 від 29 листопада 2019р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 12 від 28 лютого 2020р. до Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнати недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () від 21.04.2020р. вих. № 2/21042020 про розірвання Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль () та втрату права на повернення коштів гарантійного платежу;

- застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль грошові кошти в розмірі 2 247 200,00грн.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21:

- виправлено описку у скороченому судовому рішенні від 06.09.2022, а саме: виключено пункт 3;

- клопотання позивача про залишення частини вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсними задоволено;

- пункт 7 про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А) грошові кошти у розмірі 2 247 200,00 грн залишено без розгляду;

- заяву кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль задоволено частково;

- визнано недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 5.6. Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнано недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 3 Додаткової угоди № 8 від 22 липня 2019 р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнано недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 10 від 29 листопада 2019 р. до Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнано недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: пункт 2 Додаткової угоди № 12 від 28 лютого 2020 р. до Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль ();

- визнано недійсною окрему частину правочину (господарської угоди), а саме: заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () від 21.04.2020 р. вих. № 2/21042020 про розірвання Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль () та втрату права на повернення коштів гарантійного платежу;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору;

- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору;

- повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, (04074, м. Київ, вул. Лугова, 9С) з Державного бюджету України 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору, як внесений у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Не погодившись з даною ухвалою господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль відмовити в повному обсягу.

Доводи апеляційної скарги апелянта узагальнено зводяться до наступного:

- у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання недійсними спірних правочинів з підстав встановлених ч.ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, адже вони не спрямовані на завдання шкоди кредиторам боржника чи неможливість виконання зобов`язань перед ними, а втрата боржником сум гарантійного платежу пов`язана з його протиправною винною поведінкою, наслідком чого і стало утримання апелянтом гарантійного платежу;

- відповідність умов Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року вимогам чинного законодавства та відсутність підстав для повернення апелянтом боржнику гарантійних платежів підтверджена рішенням Господарського суду м. Києва від 04.02.2021р. у справі № 910/12534/20, яке залишено без змін за наслідками його перегляду в апеляційному та касаційному порядку;

- Договір оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року було укладено на узгоджених сторонами умовах, він тривалий час належним чином виконувався, а під час його виконання сторонами у боржника були відстутні зобов`язання перед кредитором;

- після ухвалення Господарським судом м. Києва рішення у справі № 910/12534/20 між боржником та кредитором, які ймовірно є пов`язаними особами, укладені договори про надання поворотної фінансової допомоги, які спрямовані на уникнення обов`язку з погашення заборгованості перед апелянтом, а подання заяви про визнання правочинів недійсними спрямовано на перегляд остаточного судового рішення;

- заявником не доведено належними доказами та не наведено фактичних обставин, які б спростовували презумпцію правомірності Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, а оскаржувана ухвала містить лише загальні твердження, наведені заявником, без відхилення заперечень апелянта проти заяви та приведених правових позицій Верховного Суду у подібних справах, зокрема щодо строку застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 26.12.2022р.

У судовому засіданні по справі було оголошено переву з 26.12.2022р. по 31.01.2023р.

Представники апелянта у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсягу та просили її задовольнити.

Представники Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль, Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль та розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Кравченко Р.М. у відзивах на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважають оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою, прийняту з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу апелянта безпідставною, посилаючись при цьому на взяття боржником на себе зобов`язань за спірними правочинами без відповідних майнових дій зі сторони апелянта, що призвело неплатоспроможності боржника та неможливості виконання зобов`язань перед іншими кредиторами, що є підставою для визнання їх недійсними за ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства

Розпорядник майна боржника та інши учасники справи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні, не забезпечили явку представників, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені апеляційним судом, що підтверджується матеріалами справи. Не подано іншими учасниками справи і відзивів на апеляційну скаргу.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не визнавалася явка представників учасників справі в судове засідання обов`язковою, а неявка розпорядника майна та представників інших учасників справи не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності розпорядника майна та представників інших учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників апелянта, кредитора та боржника, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги апелянта, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалдів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.07.2021 року у справі № 908/1957/21: відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А); введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Кравченко Радіона Миколайовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 133 від 12.02.2013; адреса для листування: 03118, м. Київ, а/с 19).

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.12.2021 року у справі № 908/1957/21 визнані грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль.

У січні 2022р. Товариство з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль звернулося до Господарського суду Запорізької області, в межах справи про банкрутство № 908/1957/21, з заявою в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль та Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік про визнання частини правочину недійсним, а саме пунку 5.6. Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, та пунктів додаткових угод до цього договору.

Під час розгляду вказаної заяви судом першої інстанції встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік (Відповідач-2, Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль (Боржник/Відповідач-1, Орендар) було укладено Договір оренди вагонів № 20718ОР від 02.07.2018 р. (далі - Договір).

До Договору було укладено такі Додаткові угоди: № 1 від 02 липня 2018 р.; № 2 від 03 липня 2018 р.; № 4 від 10 вересня 2018 р.; № 5 від 01 жовтня 2018 р.; № 6 від 25 жовтня 2018 р.; № 7 від 20 листопада 2018 р.; № 8 від 22 липня 2019 р.; № 9 від листопада 2019 р.; № 10 від 29 листопада 2020 р.; № 11 від 31 січня 2020 р; № 12 від 28 лютого 2020 р..

Згідно пункту 5.6. Договору (в редакції Договору від 02.07.2018 р.), гарантійний платіж у розмірі місячної орендної плати сплачується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання від Орендодавця відповідного рахунку. При цьому, у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря менш ніж через 1 календарний рік з дня підписання договору оренди, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.

Пунктом 3 Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019 р. до Договору було внесено зміни до п. 5.6. Договору і викладено його в такій редакції: 5.6. Гарантійний платіж у розмірі місячної орендної плати сплачується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання від Орендодавця відповідного рахунку, але не пізніше ніж за 7 (сім) днів до дати прибуття вагонів на станцію приймання-передачі вагонів в оренду. При цьому, у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.

Також, гарантійний платіж може бути джерелом відшкодування/сплати пені та неустойки, нарахованих Орендодавцем за даним Договором.

Гарантійний платіж підлягає поверненню Орендарю протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати акта прийому-передачі з оренди останнього вагону та за умови не порушення Орендарем умов договору.

Додатковою угодою № 10 від 29.11.2019 р. сторони визначили, що за період з 01.12.2019-31.12.2019 буде діяти орендна ставка у розмірі 1400,00 грн за 1 вагон за 1 добу; в період з 01.01.2020-29.02.2020 буде діяти орендна ставка - 1150,00 грн за 1 вагон за 1 добу.

Крім того, пунктом 2 Додаткової угоди № 10 від 29.11.2019р. сторони доповнили Договір пунктом 5.6.1 наступного змісту: "5.6.1 У випадку зміни розміру орендної ставки, розміри передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу підлягають перерахунку станом на дату, з якої відбувається зміна розміру орендної ставки. При збільшенні розміру орендної ставки орендодавець виставляє орендарю рахунок із сумою, яку орендар зобов`язаний протягом 3 банківських днів з дати надіслання йому скан-копії рахунка сплатити для поповнення розмірів передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу з врахуванням збільшеної ставки орендної плати. У будь-якому випадку орендар зобов`язується не пізніше дати, з якої відбувається збільшення розміру орендної ставки, забезпечити сплату на рахунок орендодавця передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу за збільшеною ставкою. При зменшенні розміру орендної ставки, орендодавець зобов`язується протягом 5 банківських днів з дати зменшення розміру орендної ставки повернути орендарю різницю між сумами сплачених і чинних передоплати за останній місяць оренди і гарантійного платежу".

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020р. сторони дійшли згоди додати до додаткової угоди № 11 від 31.01.2020р. до Договору п 1-1 наступного змісту: "Сторони погодили, що на період з 01.03.2020 по 31.03.2020 буде діяти орендна ставка - 550,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.04.2020 по 31.07.2020 буде діяти орендна ставка - 425,00 грн за 1 вагон за 1 добу…; на період з 01.08.2020 по 31.08.2020 буде діяти орендна ставка у розмірі 650,00 грн за 1 вагон за 1 добу…".

Також в пункті 2 даної Додаткової угоди № 12 від 28.02.2020р. сторони зазначили: "Сторони дійшли згоди про те, що при виконанні п. 1 цієї додаткової угоди умови п. 5.6.1 Договору в частині здійснення перерахунку розміру гарантійного платежу (у зв`язку зі зменшенням ставок оренди) і повернення Орендарю різниці, не застосовуються до правовідносин Сторін за договором".

Згідно п. 7.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 8 від 22.07.2019р. цей Договір набуває чинності з 02.07.2018 і діє до 31.08.2020 включно.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що дострокове розірвання даного договору можливе за ініціативою Орендодавця, при цьому Орендодавець зобов`язаний в письмовій формі проінформувати орендаря за 2 місяці до запланованої дати розірвання.

Згідно п.п. 7.3, 7.4 Договору Орендодавець має право в односторонньому порядку повністю або частково відмовитись від виконання Договору і зажадати повернення вагонів шляхом заяви односторонньої відмови від виконання Договору повністю або частково у позасудовому порядку в разі настання наступних обставин (які сторони вважають істотними): при простроченні з вини Орендаря повністю або частково хоча б 1 платежу на термін більше 5 календарних днів; при порушенні Орендарем пп. 3.1, 3.2, 4.1.10, 4.1.14, 4.1.15, 6.5 цього Договору; якщо по відношенню до Орендаря: порушено справу про визнання його неспроможним (банкрутом); порушено справу про ліквідацію, як юридичної особи; уповноваженими органами або засновниками орендаря прийнято рішення про реорганізацію Орендаря. При розірванні/зміні Договору з підстав, зазначених у п. 7.3 ДоговоруОрендодавець зобов`язаний письмово повідомити Орендаря не пізніше, ніж за 10 календарних днів до дати розірвання/зміни Договору. До моменту розірвання ДоговоруОрендодавець має право відкликати своє повідомлення.

21.04.2020р. Відповідач-2/Орендодавець звернувся до Відповідача-1/Орендаря з листом № 2/21042020, в якому повідомив (заяви) про дострокове розірвання Договору оренди вагонів на підставі п. 7.3.1, 7.4, 5.6 Договору з 01.05.2020 з ініціативи Орендодавця у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості у Відповідача-1/Орендаря та втрату ним права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2 747 200,00 грн. у якості неустойки за порушення Договору.

Заявник вважає, що вищенаведені пункти Договору та Додаткових угод до нього щодо гарантійного платежу свідчать про взяття боржником зобов`язання без майнових дій іншої сторони, а їх виконання призвело до неплатоспроможності боржника та неможливості виконання зобов`язань перед іншими кредиторами (безпідставного збільшення заборгованості боржника), що і було підставою для звернення кредитора з заявою до господарського суду в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Задовольняючи заяву кредитора місцевий господарський суд виходив з того, що внаслідок укладення спірних правочинів боржник взяв на себе зобов`язання собі у збиток, внаслідок чого він став неплатоспроможним, а виконання його грошових зобов`язань перед кредитором стало повністю або частково стало неможливим, боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог, боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони та безоплатно здійснив відчуження майна, що є підставою для визнання їх недійсними за ч.ч. 1, 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції безпідставними та помилковими.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час відкриття провадження у справі № 908/1957/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Згідно з ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Як вбачається з матеріалів даної справи, предметом Договору оренди вагонів № 20718ОР від 02.07.2018р., укладеного між ТОВ "ТАС-Логістик", як Орендодавцем та ТОВ «ТЕП «Вертикаль», як Орендарем, була оренда за плату вагонів, що належать Орендодавцю на правах власності або іншій законній підставі, для перевезень вантажів, а договір тривалий час виконувався його сторонами, що ними не оспорюється.

Пунктом 5.6. Договору був передбачений гарантійний платіж у розмірі місячної орендної плати, який сплачується Орендарем на поточний рахунок Орендодавця протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати отримання від Орендодавця відповідного рахунку. При цьому, сторонами також було передбачено, що у разі порушення п. 6.5 Договору та/або дострокового розірвання договору оренди з ініціативи Орендаря менш ніж через 1 календарний рік з дня підписання договору оренди, або з ініціативи Орендодавця на підставі п. 7.3 даного Договору, такий гарантований платіж поверненню Орендарю не підлягає.

У подальшому Додатковими угодами № 8 від 22 липня 2019р., № 10 від 29 листопада 2020р. та № 12 від 28 лютого 2020р. сторонами змінювалися умови щодо розміру, порядку сплати та повернення гарантійного платежу.

21.04.2020р. Відповідач-2/Орендодавець звернувся до Відповідача-1/Орендаря з листом № 2/21042020, в якому повідомив (заяви) про дострокове розірвання Договору оренди вагонів на підставі п. 7.3.1, 7.4, 5.6 Договору з 01.05.2020 з ініціативи Орендодавця у зв`язку з наявністю простроченої заборгованості у Відповідача-1/Орендаря та втрату ним права на повернення гарантійного платежу у розмірі 2 747 200,00 грн. у якості неустойки за порушення Договору.

Зі змісту спірних пунктів Договору та Додаткових угод до нього, вбачається що встановлення сторонами Договору умов щодо здійснення Орендарем гарантійного платежу фактично спрямовано на забезпечення виконання Орендарем своїх зобов`язань за Договором в частині відшкодування витрат на ремонт орендованих вагонів (п. 6.5. Договору), сплати неустойки, нарахованої Орендодавцем (п.п. 6.2., 6.4. Договору), а також є запобіжником від дострокового розірвання Договору Орендарем та має ознаки штрафної санкції внаслідок розірвання Договору Орендодавцем у випадку неналежного виконання його умов Орендарем (п. 7.3. Договору).

При цьому, слід зазначити, що настання негативних наслідків у вигляді залишення в Орендодавця гарантійного платежу у відповідності до спірних правочинів настають для Орендаря лише у разі невиконання ним своїх зобов`язань за Договором, а встановлення у Договорі відповідної умови щодо сплати Орендарем та залишення в Орендодавця певної суми грошових коштів (гарантійного платежу) не суперечить чинному законодавству України та є звичайною господарською практикою в орендних правовідносинах.

Крім цього, відповідність спірних пунктів Договору та Додаткових угод вимогам чинного законодавства України, правомірність розірвання Орендодавцем Договору в односторонньому порядку та відсутність в нього підстав для повернення Орендарю гарантійного платежу були предметом судового розгляду у справі № 910/12534/20, рішенням Господарського суду м. Києва від 04.02.2021р., у якій було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тас-Логістик" 2229541 грн 02 коп. основного боргу, 44121 грн 62 коп. 3% річних, 28693 грн 56 коп. втрат від інфляції, грн 34 коп. судового збору, а у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тас-Логістик" про визнання недійсним п. 5.6 договору оренди вагонів № 20718ОР від 02.07.2018 та п. 3 додаткової угоди № 8 від 22.07.2019, п. 2 додаткової угоди № 10 від 29.11.2019, п. 2 додаткової угоди № 12 від 28.02.2020 цього ж договору; про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення залишку грошових коштів у розмірі 17658,98 грн, що були сплачені у якості гарантійного платежу відмовлено.

Зазначене рішення було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2021 та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.11.2021р.

Отже, боржником не виконувалися належним чином свої зобов`язання за Договором, що встановлено вищенаведеним рішенням, тобто втрата гарантійного платежу пов`язана з протиправною та винною поведінкою боржника у господарському правовідношенні, а у випадку належного виконання боржником умов Договору, не відбулось би і залишення здійсненого ним гарантійного платежу у власності Орендодаця, тому в даному випадку у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку, що боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог, боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони та безоплатно здійснив відчуження майна.

Відсутні в матеріалах справи і належні та допустимі докази, які-б підтверджували, що саме внаслідок укладення спірних Договору та Додаткових угод до нього боржник став неплатоспроможним, а виконання грошових зобов`язань перед іншими кредиторами стало неможливим.

У відповідності до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Належність доказів передбачена ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, у відповідності до якої належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтєю 77 Господарського процесуального кодексу України встановлена допустимість доказів, у відповідності до якої обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується здійснення ТОВ "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" та ТОВ "Тас-Логістик" шляхом укладення спірних Договору та Додаткових угод умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди, зокрема ТОВ ІПК Вертикаль, тобто зловживання правом, що і є основною ознакою фраудаторного правочину.

Навпаки з обставин справи вбачається, що між сторонами Договору існував реальний спір щодо його виконання, а пред`явлення даної заяви має ознаки створення штучних умов для перегляду судового рішення, яке вже було переглянуто в апеляційному та касаційному порядку.

З матеріалів справи також вбачається, що ТОВ ІПК Вертикаль стало кредитором ТОВ "ТЕП "Вертикаль" внаслідок не виконання останнім своїх зобов`язань за договорами про надання фінансової допомоги № 2203-1 від 22.03.2021р. та № Ф28/04-1 від 28.04.2021р., тобто на підставі договорів, що були укладені пізніше, ніж спірні правочини.

Отже, з вищенаведених обставини даної справи вбачається відсутність недобросовісності поведінки сторін спірних правочинів, як і настання неплатоспроможності боржника внаслідок їх укладення, та відповідно відсутність ознак їх фраудаторності в розумінні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, тому в суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання недійсними спірних пунктів Договору та Додаткових угод.

Колегія суддів також враховує, що кредитором не наведено інших правових підстав для визнання недійсними спірних правочинів, ніж встановлені у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який введено в дію 21.10.2019р.

Статтєю ж 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлені підстави для визнання недійсними правочинів боржника, які вчинені протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство.

Провадження у справі № 908/1957/21 про банкрутство ТОВ "Транспортно-експедиторське підприємство "Вертикаль" відкрито ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.07.2021р., а спірний Договір укладено 02.07.2018р., тобто поза межами трирічного строку, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство, тому в суду першої інстанці були відсутні підстави для визнання недійсним п. 5.6. Договору за ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Виходячи з усього вищенаведеного, судова колегія апеляційного суду вважає, що заява ТОВ ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсним в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є безпідставною та не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала постановлена місцевим господарським судом з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та поршенням норм процесуального права, що в силу ст. 277 ГПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви ТОВ ІПК Вертикаль у повному обсягу.

При цьому, колегія суддів також враховує, що оскаржуваною ухвалою судом першої інстанції було залишено без розгляду пункт 7 (заяви про уточнення) про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік, (01024, м. Київ, вул. В. Васильківська/Басейна, 1-3/2 ЛІТ. А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А) грошових коштів у розмірі 2 247 200,00 грн., у зв`язку із поданням заявником письмового клопотання про залишення без розгляду цієї вимоги, втім в матеріалах справи таке клопотання відсутне.

За п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України, суд залишає без розгляду позов (позовну вимогу) якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Крім цього, поданням ТОВ ІПК Вертикаль 04.08.2022р. заяви про уточнення вимог заяви від 18.01.2022р. про визнання частини правочину недійсним в порядку ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, заявником фактично було доповнено первісну заяву новими вимогами, зокрема про визнання недійсною окремої частину правочину (господарської угоди), а саме: заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік () від 21.04.2020р. вих. № 2/21042020 про розірвання Договору оренди вагонів № 207180Р від 02 липня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль та втрату права на повернення коштів гарантійного платежу, а також про застосування правових наслідків недійсності правочину, а саме стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ТАС-Логістік на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль грошових коштів в розмірі 2 247 200,00грн., що не відповідає вимогам ч.ч. 2, 3 ст. 46 ГПК України.

Вступереч вимогам ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» місцевим господарським судом також вирішено питання про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль з Державного бюджету України 2 481 грн. 00 коп. судового збору, як внесений у більшому розмірі, ніж встановлено законом, без відповідного клопотання заявника.

Вищенаведене обумовлює необхідність скасування оскаржуваної ухвали у повному обсягу.

Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви у сумі 4 962,00грн. та за подання Товариством з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік апеляційної скарги у сумі 7 443,00грн. слід покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 06.09.2022р. у справі № 908/1957/21 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль про визнання частини правочину недійсним відмовити у повному обсягу.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви у сумі 4 962,00грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ІПК Вертикаль на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Тас-Логістік судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 7 443,00грн.

Видачу наказу, на виконання даної постанови, у відповідності до ст. 327 ГПК України доручити Господарському суду Запорізької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 03.02.2023 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль