ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023м. ХарківСправа № 922/1341/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області, м. Харків
до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків (перший відповідач) , Харківської районної військової адміністрації Харківської області, м. Харків (другий відповідач) , Приватного сільськогосподарського товариства "Деметра", с. Кутузівка (третій відповідач) , Вільхівської сільської ради, с. Вільхівка (четвертий відповідач) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України", с. Кутузівка; Національна академія аграрних наук України, м. Київ
про визнання незаконними та скасування розпорядження та наказу, визнання недійсними договорів та зобов`язання повернути земельні ділянки
за участю представників учасників справи:

прокурор - Кадацька Д.М.

першого відповідача - не з`явився

другого відповідача - не з`явився

третього відповідача - Потеряєва І.А., Кириченко Н.О.

третіх осіб - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (перший відповідач); Харківської районної військової адміністрації Харківської області (другий відповідач); Приватного сільськогосподарського підприємства "Деметра" (третій відповідач); Вільхівської сільської ради (четвертий відповідач) в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1010 "Про надання земельних ділянок ПСП Деметра";

- визнати недійсним договір оренди землі від 28.09.2006, укладений між Харківською районною державною адміністрацією та ПСП "Деметра" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:018:0031 площею 0,4843 га, зареєстрований в Харківському районному відділі ХРФ ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13.10.2006 № 14;

- визнати недійсним договір оренди землі від 28.09.2006, укладений між Харківською районною державною адміністрацією та ПСП "Деметра" щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0006 площею 2,9058 га, зареєстрований в Харківському районному відділі ХРФ ДП "Центр ДЗК при Держкомземі України", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16.10.2006 № 15;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 15.12.2020 № 41-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" в частині передачі Вільхівській сільській раді земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0006;

- зобов`язати Приватне сільськогосподарське підприємство "Деметра" (, вул. Шкільна, 4, сел. Кутузівка, Харківський район, Харківська область, 62405), Харківську районну державну адміністрацію Харківської області , Григорівське шосе, 52, м. Харків, 61098) повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Харківській області (вул. Космічна, 21, 2 під`їзд, 8-9 поверх, м. Харків, 61145, ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:018:0031 площею 0,4843 га;

- зобов`язати Приватне сільськогосподарське підприємство "Деметра" (, вул. Шкільна, 4, сел. Кутузівка, Харківський район, Харківська область, 62405), Вільхівську сільську раду (, вул. Центральна, 1, с. Вільхівка, Харківський район, Харківська область, 62431) повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Харківській області (вул. Космічна, 21, 2 під`їзд, 8-9 поверх, м. Харків, 61145, ) земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0006 площею 2,9058 га.

Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Харківська районна державна адміністрація не мала повноважень щодо вилучення з постійного користування ДП ДГ "Кутузівка" спірних земельних ділянок, як особливо цінних земель, а такі повноваження мав лише Кабінет Міністрів України. Розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1010 прийнято з порушенням вимог ст. ст. 6, 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України ((в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), у зв`язку з чим є недійсним та підлягає скасуванню, укладені між Харківською районною державною адміністрацією та ПСП "Деметра" договори оренди землі від 28.09.2006 підлягають скасуванню, а земельні ділянки поверненню ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Наказ ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 15.12.2020 №41-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну" за яким земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0006 передана у комунальну власність, прийнятий в порушення п. "г" ч. 3, п. "е" ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Ухвалою суду від 24.08.2022 позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Цією ж ухвалою до участі у справі були залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України" та Національна академія аграрних наук України.

Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.

22.09.2022 до суду від третьої особи НААН України, надійшли письмові пояснення у справі, в яких третя особа вказує на те, що у 2004-2005 роках ДП ДГ Кутузівка, Кулиничівська сільська рада Харківського району Харківської області та Харківська районна державна адміністрація ініціювали перед Українською академією аграрних наук (правонаступницею якої є НААН) питання щодо припинення права постійного користування підприємством земельними ділянками державної форми власності та із подальшою їх передачею у комунальну власність: загальною площею 26,0 га - лист ДП ДГ Кутузівка від 15.08.2005 №158, лист Харківської РДА від 05.09.2005 №2194; загальною площею 16,6 га - лист ДП ДГ Кутузівка від 10.05.2004 №117, лист Кулиничівської СР Харківського району Харківської області від 17.01.2005 №11. Враховуючи вказане, на засіданнях президії Української академії аграрних наук було прийнято рішення: від 20.01.2005 про вилучення землі із землекористування ДП ДГ Кутузівка загальною площею 16,6 га (протокол №1); від 22.09.2005 про вилучення землі із землекористування ДП ДГ Кутузівка загальною площею 26,0 га (протокол №13). Отже, враховуючи ініціативу ДП ДГ Кутузівка, Кулиничівської сільської ради Харківського району Харківської області та Харківської районної державної адміністрації, УААН надавала згоду на вилучення земельних ділянок державної форми власності з права постійного користування у підприємства і передачу її у комунальну власність.

Крім того, у поданих пояснення третя особа просить суд здійснювати розгляд справи за відсутності НААН України.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе вказане клопотання задовольнити, оскільки брати участь у судовому засіданні, відповідно до ст. 42 ГПК України, є правом учасника справи, а не обов`язком, а обов`язковість явки в судове засідання представника третьої особи - НААН України, судом не визнавалась.

Від першого відповідача ГУ Деоржгеокадастру України у Харківській області , до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказує на те, що прокурором не дотримано порядку звернення до суду з відповідним позовом та не доведено неможливості реалізації захисту інтересів держави безпосередньо органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Твердження прокурора про віднесення спірних земельних ділянок до особливо цінних земель є необґрунтованим та не відповідає дійсності. Прокурором не надано жодних належним доказів які б стверджували статус спірних земельних ділянок як особливо цінних. Прокурором не доведено, що наказ Головного управління від 15.12.2020 № 41-ОТГ суперечить вимогам актів цивільного законодавства, та є таким, що прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області з порушенням компетенції та поза межами повноважень. Позовні вимоги про визнання незаконним га скасування розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08,06.2009 Про надання земельних ділянок ПСП Деметра, також є неефективним та неналежним способом захисту прав позивача, оскільки у випадку фактичної реалізації рішень органів місцевого самоврядування та/або державної влади, позови предметом яких виступає лише вимога про визнання недійсним цих рішень задоволенню не підлягають, оскільки не виконується функція захисту прав особи. Вказані рішення можуть переглядатися і скасовуватися (визнаватися недійсними) виключно в комплексі із заявленням позовних вимог спрямованих на реальний захист прав особи. Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав.

Позивачем до суду була подана відповідь на відзив першого відповідача, в якій він відхилив твердження першого відповідача.

15.12.2022 до суду від третього відповідача ПСП "Деметра" надійшов відзив на позовну заяву, в якому він прости позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказує на те, що прокурором не дотримано порядку звернення до суду з відповідним позовом та не доведено неможливості реалізації захисту інтересів держави безпосередньо органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Твердження прокурора про віднесення спірних земельних ділянок до особливо цінних земель є необґрунтованим та не відповідає дійсності. Приймаючи рішення про вилучення земельної ділянки у ДП ДГ Кутузівка та надання її в оренду ПСП Деметра для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, Харківська районна державна адміністрація діяла цілком у межах своїх повноважень, визначених ч. 5 ст. 149, ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України. При цьому були дотримані положення п. 4.2, 4.4 Статуту ДП ДГ Кутузівка, а саме: вилучення земельних ділянок може здійснюватися лише за згодою Президії НААН України. Вимоги про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсними двох договорів оренди землі від 28.09.2006 та зобов`язання повернути обидві земельних ділянки є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Позивачем до суду була надана відповідь на відзив третього відповідача.

24.01.2023 третім відповідачем до суду була подана заява про застування строків позовної давності.

У судовому засіданні 31.01.2023 прокурор підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Присутні у судовому засіданні 31.01.2023 представники третього відповідача проти позову заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі.

Представники першого, другого та четвертого відповідачів, а також представники третіх осіб у судове засіданні 31.01.2023 не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. ст. 120, 121 ГПК України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представників першого, другого та четвертого відповідачів, а також третіх осіб, за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення прокурора та представників третього відповідача, суд встановив наступне.

ДП ДГ "Кутузівка" створено на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.04.1961 №439 "Про передачу першого відділку радгоспу "Кутузовка" Харківського тресту овоче-картопляних радгоспів Українському науково-дослідному інституту тваринництва Лісостепу і Полісся УРСР".

Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту

сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук

України" є правонаступником Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Національної академії аграрних наук України" та підпорядковується Інституту сільського господарства Північного Сходу Національної академії агарних наук України надалі Наукова установа.

ДП ДГ "Кутузівка" створене з метою організаційно-господарського забезпечення Науковій установі умов для своєчасного та високоякісного проведення наукових досліджень та їх апробації, виробництва репродукційного насіння сільськогосподарських культур, нових засобів захисту рослин і тварин, штамів мікроорганізмів, вирощування племінного молодняку тварин, тощо.

Згідно із п. 2.2 Статуту ДП ДГ "Кутузівка" одним із основних напрямів діяльності ДП ДГ "Кутузівка" є активне сприяння науковій установі, якій воно підпорядковане, а також іншим науковим установам в роботі по проведенню наукових дослідів, виробничої перевірки і впровадженню науково-технічних розробок; сприяння на взаємовигідній основі науковим установам в їх діяльності по поширенню серед державних підприємств і організацій, а також інших господарюючих суб`єктів досягнень науки, техніки і передового досвіду виробництва. Виробництво оригінального, елітного та репродукційного насіння сільськогосподарських культур та саджанців, вирощування племінного молодняка худоби і птиці. Ефективне власне господарювання як приклад застосування результатів організаційних та наукових здобутків. Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур та насіння олійних культур. Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів та інш.

Відповідно до п. 4.4 Статуту ДП ДГ Кутузівка земельні ділянки, які надані в постійне користування ДП ДГ Кутузівка для розміщення його об`єктів, здійснення науково-дослідної діяльності та господарської діяльності, виробництва оригінального, елітного та репродукційного насіння, вирощування садивного матеріалу сільськогосподарських культур, кормів для племінних тварин і пропаганди ведення товарного сільськогосподарського виробництва, визначених Статутом Академії та цим Статутом, є державною власністю.

Вилучення земельних ділянок підприємства може здійснюватися лише за згодою Президії Академії відповідно до норм чинного законодавства (п. 4.5 Статуту).

Відповідно до п. 4.6 Статуту, зміна цільового призначення та припинення права постійного користування земельними ділянками підприємства, що віднесені до особливо цінних земель, допускається лише для розміщення на них об`єктів, що визначені Земельним кодексом України та в порядку, визначеному законодавством.

У постійному користуванні Дослідного господарства Кутузівка Інституту тваринництва на території Кулиничівської селищної ради перебувало 3574,0 га землі для сільськогосподарського виробництва (Державний акт на право постійного користування серії І-ХР-№ 002291).

Північно-Східним офісом Держаудитслужби проведено ревізію фінансово- господарської діяльності ДП ДГ Кутузівка, за результатами якої складено акт №07-10/13 від 01.06.2018.

В ході проведення ревізії встановлено, що розпорядженням НААН України від 15.04.2015 №22/1-р зобов`язано керівників наукових установ та державних підприємств провести інвентаризацію, в тому числі, земельного фонду.

Згідно з актом ТОВ Компанія Кварц-Груп на замовлення ДП ДГ Кутузівка виготовлено проект землеустрою щодо інвентаризації земель державного підприємства відповідно до державних актів на право постійного користування землею: серія І-ХР 002291 №17 від 22.08.2000, зареєстрований за ДП ДГ Кутузівка; серія ХР-25-71-000380 № 153 від 31.01.1996, зареєстрований за ДП дослідного господарства ім. Чапаєва Інституту тваринництва УААН (Інститут тваринництва Української академії аграрних наук та землі дослідного господарства ім. Чапаєва); серія І-ХР 001260 № 355 від 13.06.2001 та серія І-ХР 00125 № 2/356 від 19.06.2001, правонаступником яких є ДП ДГ Кутузівка.

За результатами проведеної інвентаризації ТОВ Компанія Кварц-Груп надано перелік земельних ділянок, які відповідно до державних актів на право постійного користування належать до державної власності, однак на даний час знаходяться у сторонніх суб`єктів, а фактична кількість земельних угідь об`єкта контролю менша за облікову.

Так, при наявності права користування земельними ділянками, які перебувають на обліку підприємства у розмірі 9838,2635 га, встановлено наявність фактичної площі земель в розмірі 9408,1685 га.

Тобто, має місце факт вилучення із постійного користування ДП ДГ Кутузівка значної частини земельних ділянок.

Відповідно до інформації ТОВ СКІФ від 13.01.2022 №31 земельні ділянки з кадастровими номерами :01:018:0031, :01:001:0006 знаходяться у межах державного акту на право постійного користування землею серії І-ХР №002291 відповідно до плану зовнішніх меж землекористування Державного акту, та перебувають в постійному користуванні ДП ДГ Кутузівка.

За інформацією ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 13.01.2022 №10-20-14-264/0/19-22 відповідно до витягу з протоколу №13 засідання президії Української академії аграрних наук від 22.09.2005 Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства Кутузівка Інституту тваринництва УААН, яким надано згоду на вилучення із землекористування ДП ДГ Кутузівка земельної ділянки площею 26,0 га та передачу її у комунальну власність для ведення сільськогосподарського виробництва ПСП Деметра і облаштування демонстраційного з вивчення наукових розробок спільно з ДП ДГ Кутузівка Інституту тваринництва УААН та витягу з протоколу №1 засідання президії Української академії аграрних наук від 20.01.2005 Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства Кутузівка Інституту тваринництва УААН надано згоду на вилучення із землекористування ДП ДГ Кутузівка земельної ділянки 16,6 га і передачу її у комунальну власність для вирішення питання передачі вказаної ділянки ПСП Деметра для вирощування кормів.

З урахуванням протоколів засідання президії Української академії аграрних наук Харківською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження від 08.06.2006 №1010, відповідно до якого затверджено проект землеустрою щодо відведення ПСП "Деметра" земельних ділянок, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області; вилучено з постійного користування ДП ДГ "Кутузівка" земельні ділянки сільськогосподарського призначення несільськогосподарських угідь загальною площею 3,3901 га господарського двору, розташовані за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради; надано ПСП Деметра в довгострокову оренду строком на 50 років земельні ділянки загальною площею 3,3901 га господарського двору, розташовані за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради, без зміни цільового призначення землі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На підставі зазначеного розпорядження, 28.09.2006 між Харківською районної державною адміністрацією та приватним сільськогосподарським підприємством Деметра укладені договори оренди землі строком на 50 років, які зареєстровані 13.10.2006 за № 14 та 16.10.2006 за № 15: з кадастровим номером :01:018:0031 площею 0,4843 га та з кадастровим номером :01:001:0006 площею 2,9058 га.

Відповідно до п. 2 договорів, в оренду передаються земельні ділянки площею 0,4843 га та 2,9058 га, у тому числі несільськогосподарських угідь 0,4843 га господарчого двору та 2,9058 га господарчого двору.

Земельні ділянки передаються в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, цільове призначення земельних ділянок землі для ведення сільськогосподарського виробництва (п.п. 14, 15 договору).

Таким чином, підставою для передачі в користування вищезазначених земельних ділянок слугували протокол №13 засідання Президії Української академії аграрних наук від 22.09.2005 Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства Кутузівка Інституту тваринництва УААН, протокол №1 засідання президії Української академії аграрних наук від 20.01.2005 Про вилучення землі із землекористування Державного підприємства дослідного господарства Кутузівка Інституту тваринництва УААН, розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1010 Про надання земельних ділянок ПСП Деметра та договори оренди землі від 28.09.2006.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 15.12.2020 №41-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну із державної у комунальну власність передано 58 земельних ділянок загальною площею 3353,9211 га, до складу яких увійшла зокрема земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0006.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:018:0031 зареєстровано за Харківською районною державною адміністрацією.

Прокурор у позовній заяві з посиланням на ст. ст. 84, 122, 149, 150 Земельного кодексу України, вказує на те, що зміна цільового призначення особливо цінних земель державної власності, що перебувають у постійному користуванні, припинення права постійного користування ними, вилучення, припинення права державної власності та права постійного користування здійснюється на підставі рішення Кабінету Міністрів України за погодженням з Верховною Радою України.

Згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України № 40797/0/2-21 від 14.12.2021, Кабінетом Міністрів рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення, припинення права постійного користування спірних земельних ділянок не приймалося.

За переконанням прокурора, Харківська районна державна адміністрація не мала повноважень щодо вилучення з постійного користування ДП ДГ "Кутузівка" земельних ділянок з кадастровими номерами :01:018:0031 та :01:001:0006 як особливо цінних земель, а такі повноваження мав лише Кабінет Міністрів України.

Отже, спірні земельні ділянки вилучені з постійного користування установи державної галузевої академії наук не уповноваженим органом.

Крім того, наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 15.12.2020 №41-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0006 передана в комунальну власність, що суперечить п. ґ ч. З, п. е ч. 4 ст. 84 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Такі обставини, на думку прокурора, свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим прокурор звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Щодо правомірності представництва інтересів держави у суді прокурором суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із частинами 1, 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 дійшла висновку, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

Аналогічна позиція викладена в постанові від 08.02.2019, справа №915/20/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовною заявою, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Поняття інтереси держави є оціночним і у кожному конкретному випадку прокурор самостійно визначає, в чому саме відбулося або може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Як зазначено у позовній заяві, підставою для звернення до суду з цим позовом є фактичне відведення особливо цінних земель загальною площею 3, 3901 га в користування юридичної особи без належної правової підстави, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені у ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.

Наявність інтересу і необхідність його захисту повинні базуватися на справедливих підставах, які мають бути об`єктивно обґрунтовані (доведені) і мати законну мету.

Для представництва у суді інтересів держави прокурор за законом має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й виокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України, повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб передані центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Відтак, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є уповноваженим органом державної влади, що реалізує право державної власності на спірні земельні ділянки.

Водночас, як вказує прокурор, про викладені в позовній заяві порушення, а саме про розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1010, яким вилучено з постійного користування ДП ДГ Кутузівка земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0006, :01:018:0031, а також про укладені з ПСП "Деметра" договори оренди зазначених земельних ділянок, ГУ Держгеокадастру у Харківській області було відомо, про що свідчать додані до позовної листи ГУ Держгеокадастру №10-20-14-264/0/19-22 від 13.01.2022 та №10-20-9,1-7263/0/19-21 від 18.08.2021. Проте ГУ Держгеокадастру у Харківській області на момент звернення до суду з даною позовною заявою не вжито жодних заходів для усунення викладених в позовній заяві порушень. Статтею 6 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель установлено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний контроль за використанням та охороною земель у частині додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю. Вказані повноваження реалізуються шляхом внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідних клопотань з вимогами усунути порушення земельного законодавства. Повноваження щодо звернення до суду органами Держгеокадастру обмежуються позовними вимогами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (ст. 10 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель). Аналогічні норми викладені у Положенні про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15. Таким чином, посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів не наділені правом звертатись до суду щодо скасування незаконних рішень органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади у сфері земельних відносин у судовому порядку. Водночас, ГУ Держгеокадастру у Харківській області є відповідачем у справі, а одна й та сама особа (орган) не може бути одночасно позивачем і відповідачем за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільного законодавства, у спірних правовідносинах відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції (згідно ст. 122 Земельного кодексу України орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, тобто відповідач), у зв`язку з чим звертаючись із даним позовом прокурор набуває статусу позивача. При оскарженні прокуратурою у суді рішень органів місцевого самоврядування процедура, передбачена абз. 3 та 4 ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру, не має застосовуватись у зв`язку із законодавчим обмеженням самостійного скасування власних рішень уповноваженими суб`єктами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, у постанові від 26.02.2019 у справі №915/478/18, у постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, у постанові від 15.01.2020 у справі №698/119/18).

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц).

Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена частиною 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц).

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статус позивача.

Так, в пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду №469/1044/17 від 15.09.2020 зазначено, що прокурор оскаржив рішення Коблівської сільської ради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутись до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16).

З огляду на викладене, Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області, реалізуючи надані законом представницькі повноваження, з метою захисту інтересів держави у сфері земельних відносин, звернувся до суду з даним позовом для реалізації покладених на нього від імені держави повноваження по захисту інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у справі №469/1044/17 від 15.09.2020 вказано, що Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі "Менчинська проти Росії").

Як зазначено у позовній заяві, вказане у повній мірі узгоджується з висновками про застосування норм права, сформованими у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №912/2385/19 від 26.05.2020.

Враховуючи наведене, суд зазначає про те, що в даному випадку існують підстави для представництва інтересів держави прокурором, у зв`язку з чим з урахуванням викладених обставин прокурор набуває статусу позивача у даній справі.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Харківської районної державної адміністрації від 08.06.2006 №1010 "Про надання земельних ділянок ПСП "Деметра".

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (тут і далі - у редакції станом на момент виникнення спірних відносин), землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання

худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей,

пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян для ведення підсобного сільського господарства.

Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

За змістом ст. 21 Закону України Про місцеві державні адміністрації, місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради вилучають земельні ділянки спільної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Київська, Севастопольська міські державні адміністрації вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 150 Земельного кодексу України, до особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.

Погодження матеріалів вилучення (викупу) земельних ділянок особливо цінних земель, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, провадиться Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської і Севастопольської міських рад.

Таким чином, з наведеного вбачається, що до компетенції Харківської районної державної адміністрації належить вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання.

Виняток становлять лише особливо цінні земельні ділянки державної власності, вилучення котрих віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що спірні земельні ділянки на момент їх вилучення відносилися до особливо цінних земель в силу ст. ст. 84, 150 Земельного кодексу України.

Проте, суд вважає дані доводи прокурора неналежно обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно Державного акту на право постійного користування землею серія І-ХР №002291, Дослідному господарству Кутузівка Інституту тваринництва на території Кулиничівської селищної ради було надано в постійне користування земельну ділянку площею 3574,0 га, для сільськогосподарського виробництва.

Однак, в силу положень ст. 22 Земельного кодексу України, надання цієї земельної ділянки ДП ДГ Кутузівка для сільськогосподарського виробництва свідчить лише про те, що вона є землею сільськогосподарського призначення.

Разом з цим, не всі землі сільськогосподарського призначення, які передані в користування навчально-дослідних установ та закладів є особливо цінними. Зокрема, згідно статті 150 ЗК України, особливо, цінними являються лише землі дослідних полів цих установ.

Так, відповідно до порівняльної відомості складу земельних угідь (т. 1 а. с. 60-61) земельні ділянки, які знаходяться в межах ДП ДГ Кутузівка ІСГ Північного Сходу НААН становили собою сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя, зокрема, угіддя зайняті ріллею, садами, сіножатями, пасовищами, господарськими будівлями і дворами, господарськими шляхами і прогонами, забудованими землями, лісами, водою, заболоченостями.

Відповідно до договорів оренди землі від 28.09.2006, укладених між ХРДА та ПСП "Деметра", а саме: п. 3 договорів, на земельній ділянці площею 2,9058 га господарського двору знаходяться об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти інфраструктури: об`єкти незакінченого будівництва (нежитлова будівля), площею 0,1547 га, труба, площею 0,004 га, які відповідно до проекту землеустрою є будівельними матеріалами та належать орендарю на підстав договору купівлі-продажу від 07.02.2006 №19; на земельній ділянці 0,4843 га господарського двору не має об`єктів нерухомого майна, а також інших об`єктів інфраструктури, крім опори ЛЕМ-10 кВТ (сторонній землекористувач, площею 0,0005 га), яка належить ВАТ "Харківобленерго".

Отже, наведене дає підстави суду дійти висновку, що на момент видачі оскаржуваного розпорядження спірні земельні ділянки не могли відноситися до особливо цінних земель ані за їх якісними показниками, ані через їх не віднесення до дослідних полів.

Враховуючи викладене, беручи до уваги факт недоведеності прокурором належними доказами віднесення спірних земельних ділянок до особливо цінних земель, суд дійшов до висновку, що Харківська районна державна адміністрація, приймаючи оскаржуване розпорядження, не вийшла за межі наданих їй повноважень, а тому, позовні вимоги прокурора в цій частині позовних вимог не підлягають до задоволення.

Посилання прокурора на висновок Верховного Суду у справі №914/519/17 у постанові від 04.12.2018 є помилковим, оскільки обставини справи №914/519/17 не є подібними спірним правовідносинам, адже, у даному випадку спірні земельні ділянки не відносяться до дослідних полів, не є особливо цінними землями, вилучені та використовуються згідно мети для товарного сільськогосподарського виробництва.

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсними договорів оренди землі від 28.09.2006 та зобов`язання повернути спірні земельні ділянки, суд зазначає наступне.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2) тощо.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Отже, наведеними правовими нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. Саме по собі відступлення сторонами від положень законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Прокурором, окрім посилань на незаконність розпорядження Харківської районної державної адміністрації №1010 від 08.06.2006, які були відхилені судом, не наводиться інших підстав, в розумінні ст. 203 ЦК України, для визнання недійсними договорів оренди землі від 28.09.2006, укладених між Харківською районною державною адміністрацією та ПСП "Деметра".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Правова природа даного спору має свою специфіку, яка полягає в тому, що позовні вимоги звернуті як до органу влади, що здійснив розпорядження спірними земельними ділянками, так і до підприємства, яке отримало право оренди (користування) спірними ділянками.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

Відповідно частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Наведене узгоджується зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини зазначає, що поняття майно в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод охоплює поняття правомірні очікування, тобто законні сподівання вчиняти певні дії до виданого державними органами дозволу (справа Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії).

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права є один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа, на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 Стретч проти Сполученого Королівства встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Крім того, потреба виправити колишню помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення в справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, Ґаші проти Хорватії, Трґо проти Хорватії).

Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладанні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна особи, яка жодних порушень не вчинила (рішенні від 01.06.2006 у справі Федоренко проти України).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982; "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986; "Щокін проти України" від 14.10.2010; "Сєрков проти України" від 07.07.2011; "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000; "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009; "Трегубенко проти України" від 02.11.2004; "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави в право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності в формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання принципу "пропорційності" при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

При цьому, висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

З наведеного слідує, що встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання в право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.

З наведеного слідує, що в будь-якому випадку позбавлення правомірно набутого ПСП "Деметра" права оренди на земельні ділянки, якє належним чином виконує договірні зобов`язання, не ґрунтується на законі та суперечить приписам статті 9 Конституції України, статей 17, 18 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, статті 19 Закону України Про міжнародні договори та положенням Конвенції про захист прав і основних свобод людини, та є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області №41-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" від 15.12.2020, суд зазначає наступне.

Згідно статті 15-1 Земельного Кодексу України, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Положеннями статті 117 Земельного кодексу України встановлено порядок передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність.

Так, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості пре обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.

На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.

Частиною 4 статті 122 ЗК України встановлено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №5 Про утворення територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру ГУ Держгеокадастру у Харківській області є територіальним органом Держгеокадастру.

Відповідно до пункту 3 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 № 603, завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території Харківської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, Головне управління в межах повноважень та відповідно до вимог земельного законодавства, видало наказ № 15.12.2020 № 41-ОТГ Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, яким передало у комунальну власність Вільхівської територіальної громади Вільхівської сільської ради 58 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3353,9211 га які розташовані за межами населених пунктів Вільхівської сільської ради на території Харківського району Харківської області.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене та враховуючи фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, як необґрунтованого.

Щодо заяви третього відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 372/1036/15-ц.

Таким чином, оскільки судом не встановлено порушень законодавства з боку відповідачів, тож суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості, а не з підстав пропущення строку позовної давності.

Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області (61098, м. Харків, Григорівське шосе, 52).

Перший відповідач - Головне Управління Держгеокадастру у Харківській області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під., 8-9 пов., ).

Другий відповідач - Харківська районна військова адміністрація (61098, Григорівське шосе, 52, ).

Третій відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство "Деметра" (62405, Харківська область, Харківський район, сел. Кутузівка, вул. Шкільна 4, ).

Четвертий відповідач - Вільхівська сільська рада (62431, Харківська область, Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна, 1, ).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Державне підприємство "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України (62405, Харківська область, Харківський район, с. Кутузівка, вул. Шкільна, 6, ) та Національна академія аграрних наук України (01010, м. Київ, вул. Михайла Омеляновича-Павленка, 9, ).

Повне рішення підписано 07 лютого 2023 року.

Суддя О.В. Погорелова