ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06 лютого 2023 року Справа № 903/933/22

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/933/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віломікс Україна» до Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 про стягнення 450473,29 грн.,

ВСТАНОВИВ:

06.12.2022 на адресу суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Віломікс Україна» до Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 про стягнення 450473,29 грн., в т.ч.: 220000 грн. - основний борг, 31524,84 грн. - сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, 61543,41 грн. - сума курсової різниці на залишок боргу, 54179,13 грн. - інфляційне збільшення боргу, 75884,91 грн. - пеня; 7341,00 грн. - 3% річних.

Позовна заява обґрунтована не виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору про постачання електричної енергії споживачу від 20.12.2020.

Ухвалою суду від 07.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрити провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 07.12.2022 надіслана на електронну адресу відповідача, яка вказана в позовній заяві () та доставлена 07.12.2022 о 15:03 год.

07.12.2022 судом надіслано запит на електронну адресу відповідача, в якому суд просив повідомити до 17.12.2022, чи отримана відповідачем ухвала Господарського суду Волинської області від 07.12.2022.

Відповідь відповідача на адресу суду не надходила.

Строк для подання відзиву - до 22.12.2022 включно.

22.12.2022 представник відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вимоги позивача визнаються частково, в межах наявної суми основного боргу, станом на момент подання відзиву, інфляційного збільшення боргу та відсотків річних. Щодо решти вимог, вважаємо їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

16.01.2022 представник позивача надіслав на електронну адресу суду заперечення на відзив, в якому просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Разом з цим суд вважає, що дана обставина не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 27.08.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІЛОМІКС УКРАЇНА» (надалі за текстом - Постачальник) та Фермерським господарством «ЗАХІДНИЙ БУГ» ЮНАКА СЕРГІЯ ПЕТРОВИЧА (надалі за текстом - Покупець) уклали Договір поставки №21/21 (надалі - Договір, а.с.12-15).

Відповідно до п.1.1. якого, Постачальник відповідно до умов цього Договору, зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти і оплатити Товар у кількості та по цінам зазначених у специфікаціях та з урахуванням можливих коригувань ціни згідно п. 3.4, цього Договору у випадках зміни курсу гривні до Євро на дату що передує даті платежу, відносно курсу гривні до Євро на дату що передувала даті підписання Специфікації. Вартість та ціна товару у Специфікації у відповідності до ст. 533 ЦК України визначається в грошовому еквіваленті євро до гривні та вказується в гривні.

Відповідно до п. 2.3. договору, датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної, що засвідчує факт прийняття Товару Покупцем від Постачальника.

Згідно п. 3.1. договору, загальна сума договору складається із загальної вартості Товару, поставленого за відповідними видатковими накладними протягом строку дії Договору, із врахування коригувань за актами користування вартості товару згідно п.2.4 та п.3.4. цього договору.

Як визначено п. 3.3., 3.6. договору, оплата за кожну партію товару здійснюється протягом 30 календарних днів з дня одержання в повному обсязі партії товару. Зобов`язання покупця по оплаті вважаються виконаними належним чином з моменту зарахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника (дата оплати).

Відповідно до п. 3.4 Договору, у разі зміни інформаційного безготівкового курсу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН в сторону здешевлення гривні більше, ніж на два відсотки, яка може виникнути з дня отримання Покупцем партії товару і до моменту повного розрахунку за партію товару, що поставляється, Покупець зобов`язується оплатити вартість Товару за цінами збільшеними пропорційно росту безготівкового курсу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН.

При невиконанні вимог частини першої п. 3.4. Договору Продавець має право в односторонньому порядку без узгодження з Покупцем змінити ціну оплаченого Товару. У цьому випадку пропорційно зміні ціни підлягає зміні (коригуванню) і вартість Товару.

Сума коригування вартості Товару (сума доплати) за кожним окремим платежем Покупця визначається за такою формулою: S = V*(К1/К0) - V ,

де: S - сума коригування вартості Товару;

V - сума отриманого платежу від Покупця;

К1 - інформаційний безготівковий курс ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН за підсумками дня, після надходження грошових коштів на рахунок Продавця;

К0 - інформаційний безготівковий курс ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН за підсумками дня, що передував даті підписання Сторонами Специфікації.

Якщо товар оплачений Покупцем, то загальна сума коригування вартості Товару (сума доплати) становить суму коригування вартості Товару за кожним окремим платежем Покупця згідно вищенаведеної формули.

Крім того, відповідно до п. 3.5. Договору, якщо товар не оплачений повністю (повністю або частково), Постачальник при зверненні із претензією до Покупця чи з позовом до господарського суду визначає суму основного боргу за такою формулою:

S = V*(К1/К0),

де:

S - сума основного боргу;

V - вартість отриманого та неоплаченого Покупцем товару згідно видаткових накладних;

К1 - інформаційний безготівковий курс ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН за підсумками дня, що передував даті подання претензії, позовної заяви чи даті уточнення позовних вимог при розгляді справи судом;;

К0 - інформаційний безготівковий курс ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо продажу ЕUR/UАН за підсумками дня, що передував даті підписання Сторонами Специфікації.

Згідно із п. 5.4. Договору, у разі порушення покупцем умов п. 3.3. цього Договору, він зобов`язаний сплатити Постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сторони дійшли згоди, що до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.

Договір набирає чинності та вступає в дію в момент підписання його сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

28.08.2021 між сторонами укладено Специфікацію №2 до Договору, якою визначено, що Постачальник передає у власність Покупця на умовах договору Жито ХЕЛЛТОП (гібридне, насіння) в кількості 504 одиниць. Загальна вартість партії товару складає 817387,20 грн. (а.с.16).

На виконання даного договору, 28.08.2021 постачальник відвантажив, а Покупцем прийняв товар на загальну суму 817387,20 грн, про що свідчить підписи уповноважених осіб на видатковій накладній №777 (а.с.17).

Покупець в свою чергу належним чином прийняв товар. Жодних претензій щодо кількості та якості не надходило, однак Відповідачем порушив взяті на себе зобов`язання щодо оплати за товар та не здійснив розрахунок у встановлені договором строки. Строк виконання обов`язку щодо оплати за отриманий товар виник 29.09.2022.

14.10.2022 позивачем з метою досудового врегулювання спору направив на адресу відповідача претензію (а.с.20-26), в якій просив позивача протягом семи днів погасити заборгованість в сумі 255912,04 грн. основного боргу на суму коригування курсової різниці в розмірі 31524,84 грн., однак відповідач не виконав вимогу позивача в повному обсязі та не надав жодних заперечень до розрахунку боргу.

Станом на день пред`явлення позовної заяви Відповідачем сплачено за отриманий товар 597387,20 грн, а отже сума основного боргу складає 220000,00 грн., що не заперечує представник відповідача у своєму відзиві.

Заборгованість відповідача за поставлений товар становить 220000,00 грн, підтверджена матеріалами справи, відповідачем неоспорена, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки в силу ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 216-218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Постановою №211 на всій території України з 12.03.2020 у зв`язку із респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, був установлений карантин, який потім був продовжений багатьма постановами КМУ (на цей час карантинні обмеження в Україні тривають).

У відповідності до розд. IX «Прикінцеві та перехідні положення» ГКУ, який був доповнений п. 7 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем (а.с.3-7) нараховано відповідачу:

- відповідно до ч.2 ст.625 ЦК та п.5.4. договору: 54179,13 грн. - інфляційне збільшення боргу (за період з жовтня 2021 по жовтень 2022), 75884,91 грн. - пеня (за період з 29.09.2021 по 09.11.2022) та 7341,00 грн. - 3% річних (за період з 29.09.2021 по 09.11.2022).

- відповідно до п.3.4-3.5 договору: 31524,84 грн. - сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, 61543,41 грн. - сума курсової різниці на залишок боргу.

Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості по пені, відсотках та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача:

-31524,84 грн. - сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют;

- 61543,41 грн. - сума курсової різниці на залишок боргу;

- 7341,00 грн. - 3% річних - за період з 29.09.2021 по 09.11.2022;

- 75884,91 грн. - пеня (за період з 29.09.2021 по 09.11.2022).

Судом встановлено за розрахунком суду нарахування 3% річних та пені є більшим ніж заявлено до стягнення позивачем, що є його правом. Відповідачем визнано правомірним нарахування інфляційного збільшення та відсотків річних.

Щодо нарахування інфляційних витрат в розмірі 54179,13 грн. за період з жовтня 2021 по жовтень 2022, судом враховано наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Грошовим є зобов`язання, за яким боржник зобов`язується сплатити кредитору певну суму грошових коштів.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, частина друга статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі, оскільки також виникли з договору поставки товару, стосуються стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих окремо на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки, та на заборгованість за коригуючими рахунками. При цьому Верховний Суд враховує те, що зазначений вище висновок був зроблений Верховним Судом саме щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки. Судові рішення у справі № 905/192/18 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за коригуючими рахунками до Верховного Суду не оскаржувалися.

Дослідивши умови укладеного між сторонами у цій справі договору поставки №21/21 від 27.08.2021 щодо ціни товару та порядку оплати, суд встанови, що у договорі поставки ціна товару визначена сторонами у договорі поставки у національній валюті України - гривні із прив`язкою до курсу іноземної валюти (євро).

За умовами договору, сторонами визначено грошовий еквівалент зобов`язань в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається в порядку, встановленому п.3.4 договору.

Як уже зазначалося за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки остаточна ціна товару (сума договору) визначається за результатом перерахунку (коригування) орієнтовної ціни. Такий перерахунок полягає у тому, що фактично здійснені Покупцем платежі в рахунок оплати товару за орієнтовною сумою договору коригуються на курс євро до гривні станом на дату, що передує даті платежу. Тобто за умовами договору ці платежі підлягають перерахуванню за визначеною у договорі формулою, за результатом чого визначається сума доплати, яка фактично є сумою курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) та зазначається в акті узгодження цін товару та у розрахунках коригування вартісних показників товару. Саме сума курсової різниці (доплати), встановлена в претензії, де вказано ціну товару, розрахунок коригування вартісних показників товару та визначає усю (остаточну) суму грошових коштів, що підлягає сплаті відповідно до договору. Отже, остаточна ціна товару формується з урахуванням розміру курсової різниці, визначеної станом на дату, що передує даті оплати за товар.

Отже, умови укладеного між сторонами у справі договору поставки передбачають можливість зміни ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями статті 632 Цивільного кодексу України, про що прав.

З огляду на викладене, грошове зобов`язання покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю. Встановлена у договорі поставки умова про здійснення оплати товару за орієнтовною вартістю з відповідним подальшим коригуванням орієнтовної вартості пропорційно курсу відповідної іноземної валюти (у цій справі - євро) станом на дату, що передує даті оплати товару, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до євро.

Отже, враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем станом на дату, що передує даті саме фактичної оплати товару (незалежно від того, чи своєчасно, чи ні була здійснена ця оплата) з урахуванням курсу євро до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на орієнтовну суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 Цивільного кодексу України.

У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Подібний правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 29.01.2019 року у справі № 910/11249/17, від 29.047.2021 у справі №910/11077/20.

Враховуючи вишевикладене, в нарахуванні 54179,13 грн інфляційних втрат слід відмовити.

Щодо доводів відповідача про нарахування суми коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, судом враховано наступне

Відповідач доводить, що позивач, не врахував того факту, що нарахувати суму коригування вартості оплаченого товару до курсу валют останній вправі після надіслання Акту коригування вартості товару Відповідачу.

Однак, ФГ «Західний Буг» Юнака С.П. Акту коригування вартості товару не отримувало ні засобами електронного зв`язку, ні поштовим відправленням.

Отже, відповідно, сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, не може бути стягнута з Відповідача у справі.

Відповідно до п. 3.1. договору сторонами визначено, що загальна сума договору складається із загальної вартості товару, поставленого за відповідними видатковими накладними протягом строку дії договору, із врахуванням коригувань за Актами коригуванні вартості товару, згідно п.2.4. та п.3.4. цього Договору.

Пунктом 2.4. передбачено, зокрема, що при застосуванні перерахунку ціни товару, відповідності до п.3.4. цього Договору, Постачальник складає: - Акт коригування вартості товару та надсилає його Покупцю засобами електронного зв`язку та одночасно поштовим відправленням. Дата вручення Акту коригування вартості товару для відділення зв`язку вважається датою отримання його Покупцем. Оплата Акту коригування вартості товару здійснюється Покупцем протягом 10 банківських днів від дати вручення Акту коригування вартості товару для відділення зв`язку. Акт коригування вартості товару складається Постачальником в односторонньому порядку, без узгодження із Покупцем.

Як вбачається із позовної заяви, Позивачем нараховано суму коригування вартості оплаченого товару до курсу валют в розмірі 31524,84 грн., із застосуванням формули зазначеної в п.3.4. договору.

Як слідує з матеріалів справи, 14.10.2022 позивач надіслав на юридичну адресу відповідачу претензію від 12.10.2022, яка отримана відповідачем 21.10.2022, в якій позивач у відповідності до п.3.4. договору розрахував вартість оплаченого товару до курсу валют (а.с.21-23).

Отже, суд приходить до висновку, що акт коригування вартості товару викладений у претензії позивача від 12.10.2022.

А отже, сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют в розмірі 31524,84 грн. підлягає до задоволення.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені нарахованої позивачем до суми, яка дорівнюватиме 1% від суми нарахованої позивачем, а саме до 758,85 грн.

Вирішуючи питання щодо остаточного розміру сум пені яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного.

Частина 3 статті 551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення штрафних санкцій є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

За своєю правовою природою штрафні санкції виконують стимулюючу функцію, спонукуючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягуються в разі порушення такого зобов`язання.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (частина шоста статті 3 Цивільного кодексу України).

Правова позиція Верховного Суду "Щодо підстав для зменшення розміру штрафних санкцій" (пункт 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 924/709/17) наголошує, що за змістом наведених вище норм зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, суд вирішує стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18).

Господарський суд зазначає, що неустойка має подвійну правову природу. Вона є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником. Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання. Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності. Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості. При цьому законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 підтверджується, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Вказана правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 06.11.2018 № 913/89/18.

Підставами для зменшення заявлених розмірів штрафних санкцій судом буде очевидна невідповідність їх розміру наслідкам порушення зобов`язання, під якими слід розуміти ступінь виконання зобов`язання боржником; причини невиконання та заходи, вжиті боржником для належного виконання; форма вини боржника та інші обставини, що заслуговують на увагу (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарсько суду у складі Верховного Суду від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справ № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17).

Відповідач зазначає, що протягом всього часу господарської діяльності останній намагається своєчасно виконувати свої зобов`язання передбачені умовами господарських договорів. Однак, після вересня 2021, в зв`язку зі зміною кон`юнктури ринкових цін та фінансовими труднощами, що виникли у підприємства, доходи ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 значно знизилися.

Непоправні наслідки для господарської діяльності підприємства спричинило введення воєнного стану на території України, в зв`язку з військовою агресією російської федерації, адже у цей період підприємство фактично не працювало. І лише на даний момент, підприємство розпочало частково відновлювати господарську діяльність для можливості подальшого виконання податкових та господарських зобов`язань.

Відповідач у клопотанні просив зменшити розмір штрафних санкцій до 1%.

Суд, при зменшенні розміру пені врахувує ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором, а також прийняв до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах. Отже, зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

З огляду на вказане вище, суд враховує обставини, якими відповідач мотивує підставу для зменшення розміру пені та штрафу, з урахуванням інтересів обох сторін, причин невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, наслідків порушення зобов`язання. Господарський суд вважає, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованої позивачем пені до 10 %, а саме стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 7588,50 грн.

Разом з цим відповідач посилається, що у відповідності до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14,141 Закону України «Про торгово- промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російська Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Враховуючи це, ТПП Україні підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарсько діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншими зобов`язанням/обоd'язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го сталі неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Судом встановлено, що на офіційному сайті ТПП України розміщено таку інформацію:

- ТПП України враховуючи надзвичайно складну ситуацію, з якою зіткнулась наша країна, ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили);

- з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено 28.02.2022 загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Наведене надасть можливість за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується;

- даний лист особа, яка порушує свої зобов`язання, у зв`язку із обставинами, пов`язаними із військовою агресією російської федерації проти України, в період дії введеного воєнного стану, має право долучати до свого повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання зобов`язань за умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів у встановлений термін для можливості обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом;

- при цьому, у разі необхідності, сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, також має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) дотримуючись порядку, встановленого Регламентом, https://ucci.org.ua/dokumienti-dlia-zavantazhiennia за кожним зобов`язанням окремо.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду №904/3886/21 від 25.01.2022, №917/1053/18 від 16.07.2019, №913/20/21 від 09.11.2021.

Лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання сторонами свого обов`язку.

Відтак, суд зазначає, що одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Само по собі введення воєнного стану в країні не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні частини 6 статті 762 ЦК України.

Не є достатнім формальне посилання на лист ТПП, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21.).

У зв`язку з встановленими обставинами суд відхиляє доводи відповідача про форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили).

Суд не бере до уваги поданий позивачем акт звірки взаємних розрахунків за період з 28.08.2021 по 08.11.2022 (а.с.18-19), оскільки останній не підписаний ФГ «Західний Буг» ОСОБА_1 .

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 327997,75 грн. заборгованості, в т.ч. 220000,00 грн. основний борг, 31524,84 грн. сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, 61543,41 грн. сума курсової різниці на залишок боргу, 7341,00 грн. 3% річних, 7588,50 грн. пеня. Врешті позову відмовити.

У зв`язку з частковим задоволенням позову витрати позивача, пов`язані з оплатою судового збору, на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, у разі, коли господарський суд зменшує розмір неустойки (пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Звертаючись з позовом до суду, позивач сплатив 6757,11 грн. судового збору, що підтверджується копією платіжного доручення №3273 від 14.11.2022 (а.с.10).

Оскільки, суд відмовив в задоволенні інфляційних втрат в розмірі 54179,13 грн, то в цій частині судовий збір покладається на позивача в сумі 767,69 грн.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 5989,42 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Разом з тим, згідно ч.1 ст.130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2994,71 грн. (50% судового збору, сплаченого при поданні позову) відповідно до ст. 129, 130 ГПК України слід віднести на нього.

Враховуючи вищевикладене, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, судовий збір у сумі 2994,71 грн. (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову), підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України відповідно до ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фермерського господарства «Західний Буг» ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віломікс Україна» (майдан Путятинський, буд.2, оф.220, місто Житомир, 10002, ) 327997,75 грн. (триста двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім гривень сімдесят п`ять копійок) заборгованості, в т.ч.: 220000,00 грн. основний борг, 31524,84 грн. сума коригування вартості оплаченого товару до курсу валют, 61543,41 грн. сума курсової різниці на залишок боргу, 7341,00 грн. 3% річних, 7588,50 грн. пеня, а також 2994,71 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири гривні сімдесят одна копійка) витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Головному управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути із Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю «Віломікс Україна» (майдан Путятинський, буд.2, оф.220, місто Житомир, 10002, ) судовий збір у розмірі 2994,71 грн. (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто чотири гривні сімдесят одна копійка), сплачений згідно платіжного доручення №3273 від 14.11.2022 (копія міститься в матеріалах справи).

5. Підставою для повернення судового збору є дане рішення, підписане суддею та засвідчене гербовою печаткою господарського суду Волинської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар