РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023Справа № 910/2077/21
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Зайченко О.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА" (третя особа-1), Товариство з обмеженою відповідальністю "СТАР РЕАЛТІ" (третя особа-2), Публічне акціонерне товариство "Експериментально - механічний завод" (третя особа-3), Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-завод Видубичі" (третя особа-4), Товариство з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані" (третя особа-5)

про стягнення 1 483 242,20 грн

Учасники справи:

від позивача: Слуцька Н.С.,

від відповідача: не з`явився,

від третьої особи-1: Лісовський С.В.,

від третіх осіб-2,3,4,5: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" про стягнення 1 483 242,20 грн заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" зобов`язань за договором суборенди від 01.04.2018 № 18-РП в частині своєчасної та повної оплати за користування майном за період з вересня 2020 року по січень 2021 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 у справі № 910/2077/21 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" 368 429,87 грн заборгованості та 5 526,57 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 у справі № 910/2077/21 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2021 у справі № 910/2077/21 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу № 910/2077/21 передано на розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою суду від 21.06.2022 постановлено прийняти справу № 910/2077/21 до свого провадження, підготовче засідання у справі призначити на 03.08.2022.

01.08.2022 до суду від позивача надійшли пояснення.

В підготовче засідання 03.08.2022 з`явилися представники позивача та третьої особи-1.

Представник третьої особи подав клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/17954/20, № 910/19517/21, № 910/18081/20, № 910/17014/20.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання третьої особи-1 про зупинення провадження у справі відмовити через необґрунтованість, оскільки відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, однак у даному випадку суд має можливість самостійно встановити при розгляді справи № 910/2077/21 всі обставини спірних правовідносин сторін, надати правову оцінку доказам, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, а розгляд справ № 910/17954/20, № 910/19517/21, № 910/18081/20, № 910/17014/20 не перешкоджає розгляду цієї господарської справи та не є підставою для зупинення провадження у ній в розумінні ч. 5 ст. 227 ГПК України.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відкласти підготовче засідання на 31.08.2022.

30.08.2022 від третьої особи-1 надійшло клопотання про долучення доказів.

В підготовче засідання 31.08.2022 з`явилися представники сторін та третьої особи-1.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Експериментально - механічний завод", Товариство з обмеженою відповідальністю "Арт-завод Видубичі" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Гансо Компані", продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/2077/21 на 30 днів, відкладено підготовче засідання у справі на 03.10.2022.

30.09.2022 від позивача до суду надійшло клопотання про долучення документів.

В підготовче засідання 03.10.2022 з`явився представник позивача.

03.10.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, у зв`язку з неявкою відповідача та третіх осіб, ухвалив відкласти підготовче засідання на 24.10.2022.

В підготовче засідання 24.10.2022 з`явилися представники сторін та третьої особи-1.

24.10.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити перерву в підготовчому засіданні на 14.11.2022.

11.11.2022 від позивача надійшла заява щодо застосування норми права у побідних правовідносинах, заперечення щодо зупинення провадження у справі.

14.11.2022 від третьої особи-1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 910/4798/22.

В підготовче засідання 14.11.2022 з`явилися представники позивача та третьої особи-1.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив у задоволенні клопотання третьої особи-1 про зупинення провадження у справі відмовити через необґрунтованість, оскільки відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, однак у даному випадку суд має можливість самостійно встановити при розгляді справи № 910/2077/21 всі обставини спірних правовідносин сторін, надати правову оцінку доказам, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, а розгляд справи № 910/4798/22 не перешкоджає розгляду цієї господарської справи та не є підставою для зупинення провадження у ній в розумінні ч. 5 ст. 227 ГПК України.

14.11.2022 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 07.12.2022.

В судове засідання 07.12.2022 з`явилися представники сторін та третьої особи-1.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити в судовому засіданні перерву до 11.01.2023.

В судове засідання 11.01.2023 з`явився представники позивача та третьої особи-1. Представники відповідача та третіх осіб-2,3,4,5 в судове засідання не з`явилися, про час та місце були повідомлені належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Оскільки неявка відповідача та третіх осіб-2,3,4,5 не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд уважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за їх відсутності.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник третьої особи-1 проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 11.01.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

15.03.2018 між Публічним акціонерним товариством "Експериментально-механічний завод" (надалі - Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт-завод Видубичі" (надалі - Орендар) було укладено договір оренди № 01/15-03 (надалі - Договір оренди № 01/15-03), відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у користування майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

На виконання умов Договору оренди № 01/15-03 між Орендодавцем та Орендарем було складено та підписано акт прийому-передачі нежитлових приміщень від 02.04.2018.

01.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт-завод Видубичі" (надалі - Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (надалі - Суборендар) було укладено договір суборенди № 1-АРТ (надалі - Договір суборенди № 1-АРТ), за умовами якого Орендар передає Суборендареві за плату на певний строк у користування частину майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, для здійснення Суборендарем своєї господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1.2 Договору суборенди № 1-АРТ за цим договором Суборендар вступає у користування нежитловим приміщенням, що належить Орендареві на праві користування (надалі - Об`єкт суборенди). Об`єктом суборенди для цілей цього договору є: частина корпусу "Г1" загальною площею 7 450,00 кв. м; частина корпусу "Г3" загальною площею 1 050,00 кв. м; частина корпусу "К" загальною площею 1 290,00 кв. м.

На виконання умов Договору суборенди № 1-АРТ між Орендарем та Суборендарем було складено та підписано акт приймання-передачі приміщення від 01.04.2018.

Також, 01.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (надалі - Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" (надалі - Суборендар) було укладено договір суборенди № 18-РП (надалі - Договір суборенди № 18-РП), відповідно до умов якого Орендар передає Суборендареві за плату на певний строк у користування частину майнового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, для здійснення Суборендарем своєї господарської діяльності. У користування за договором передається індивідуально визначене майно, що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Пунктами 1.2, 1.3 Договору суборенди № 18-РП передбачено, що за цим договором Суборендар вступає у користування нежитловим приміщенням, що належить Орендареві на праві користування. Об`єктом суборенди для цілей цього договору є приміщення площею 4 450,00 кв. м. Строк суборенди за договором починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі об`єкта суборенди та закінчується 31.03.2019.

Згідно з пунктом 1.4 Договору суборенди № 18-РП об`єкт суборенди розташований за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, в будівлі літ. "Г1" (частина складського приміщення з невід`ємним внутрішнім оснащенням та устаткуванням).

Відповідно до пункту 5.1 Договору суборенди № 18-РП за згодою сторін щомісячна суборендна плата за користування об`єктом суборенди за договором встановлюється у розмірі 222 500,00 грн.

Відповідно до пункту 6.1 Договору суборенди № 18-РП він набуває чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін (за наявності) та діє до 31.03.2019, а в частині невиконаних фінансових зобов`язань - до повного їх виконання.

01.04.2018 між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення, відповідно до якого Орендар передає, а Суборендар приймає приміщення у тимчасове володіння та користування за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, в будівлі літ. "Г1" (частина складського приміщення з невід`ємним внутрішнім оснащенням та устаткуванням), площею 4 450,00 кв. м.

В подальшому між сторонами було підписано додаткові угоди № 1 від 09.10.2018, № 2 від 25.02.2019, № 3 від 01.08.2019 до Договору суборенди № 18-РП, які стосувались зміни орендованих площ та розміру суборендної плати.

Так, додатковою угодою № 2 від 25.02.2019 до Договору суборенди № 18-РП сторони погодили, що об`єктом суборенди для цілей цього договору є приміщення площею 1 000,00 кв. м.

28.02.2019 між сторонами було підписано акт приймання-передачі (повернення частини) приміщення, відповідно до якого Орендар приймає, а Суборендар передає частину приміщення з тимчасового володіння та користування за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, в будівлі літ. "Г1" (частина складського приміщення з невід`ємним внутрішнім оснащенням та устаткуванням), площею 3 450,00 кв. м.

31.01.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 4 до Договору суборенди № 18-РП, відповідно до якої Договір суборенди № 18-РП викладено у новій редакції, зокрема: пунктом 1.3 передбачено, що загальна площа, що орендується становить: частина складського приміщення № 1 приміщення - 1 000,00 кв. м, частина складського приміщення № 2 приміщення - 1 604,00 кв. м; відповідно до пункту 2.1 договору приміщення надаються в суборенду на строк - до 31 січня 2021 року з моменту підписання цього договору; приймання-передача приміщення здійснюється на підставі акта приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін та є невід`ємною частиною цього договору. З моменту підписання акту приймання-передачі об`єкт суборенди вважається фактично переданим в суборенду суборендарю (пункт 3.1 договору); згідно з пунктом 4.1 договору вартість оренди складається з розміру орендної плати та експлуатаційних витрат, згідно наданих рахунків Орендарем; відповідно до пункту 4.2 договору розмір орендної плати за об`єктом суборенди складає 247 380,00 грн; пунктом 4.4 договору встановлено, що орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються Суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендаря наперед до 10 числа кожного поточного місяця, на підставі рахунку наданого Орендарем. Орендар надає Суборендарю акт наданих послуг/виконаних робіт за календарний/розрахунковий місяць виключно після повної оплати Суборендарем орендної плати/плати за експлуатаційні витрати. У випадку несплати Орендарем платежів в розмірі і в строки, передбачені даним договором, сторони погодили, що Орендарем Суборендарю податковий/ві кредит/зобов`язання не нараховуються, акт наданих послуг/виконаних робіт не видається.

01.02.2020 між сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення, відповідно до якого Орендар передає, а Суборендар приймає приміщення у тимчасове володіння та користування за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, в будівлі літ. "Г1" (частина складського приміщення з невід`ємним внутрішнім оснащенням та устаткуванням), площею 1 604,00 кв. м.

Також судом встановлено, що 03.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (надалі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю Підприємством з іноземними інвестиціями "ІТ ІНВЕСТ" (надалі - Позичальник) укладено договір про надання кредиту № 888 (надалі - Кредитний договір № 888) з додатковими договорами, відповідно до пункту 1.1 якого (з урахуванням додаткових угод) Банк відкриває Позичальнику відкличну кредитну лінію у розмірі 33 985 000,00 грн терміном до 17.12.2015 на поповнення обігових коштів.

25.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (надалі - Банк) та Відкритим акціонерним товариством "Експериментально-механічний завод", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Експериментально-механічний завод" (надалі - Позичальник) було укладено договір про надання кредиту № 967 (надалі - Кредитний договір № 967), відповідно до пункту 1.1 якого (з урахуванням додаткових договорів до нього) Банк відкриває Позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію у розмірі 40 335 000,00 грн терміном до 17.12.2015 на поповнення обігових коштів.

З метою належного виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю Підприємства з іноземними інвестиціями "ІТ ІНВЕСТ" за Кредитним договором № 888 та Відкритого акціонерного товариства "Експериментально-механічний завод" за кредитним договором № 967, 25.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (надалі - Іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Експериментально-механічний завод", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Експериментально-механічний завод" (надалі - Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір (надалі - Договір іпотеки), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левренюк С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 949, відповідно до пункту 1 якого предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного в пункті 6 цього договору, в забезпечення виконання своїх зобов`язань, а також зобов`язань Позичальника перед Іпотекодержателем, в силу чого Іпотекодержатель має право в разі невиконання Іпотекодавцем та/або Позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Згідно з пунктом 6 Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця та Позичальника за кредитними договорами, Іпотекодавець надав в іпотеку наступне нерухоме майно: майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, зазначаючи про те, до вересня 2020 відповідач дотримувався свого обов`язку за Договором суборенди № 18-РП й вчасно перераховував позивачу орендну плату, також, до жовтня 2020 року відповідач оплачував і експлуатаційні витрати, згідно рахунків, наданих позивачем.

Оскільки починаючи з вересня 2020 відповідач припинив вносити плату, проте продовжує користуватися приміщенням, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за період з вересня 2020 року по січень 2021 року в розмірі 1 483 242,20 грн, а саме: орендну плату за вересень 2020 - січень 2021 року та експлуатаційні витрати за період з жовтня 2020 року по грудень 2020 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору суборенди № 18-РП (з урахуванням в тому числі додаткових угод), починаючи з 01.02.2020 Орендар передав, а Суборендар прийняв у тимчасове володіння та користування нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, загальною площею 2604,00 кв.м. (частина складського № 1 приміщення - 1000,00 кв.м., частина складського № 2 приміщення - 1604,00 кв.м., з невід`ємним внутрішнім оснащенням та устаткуванням), що підтверджується актом приймання-передачі приміщення від 01.04.2018, актом приймання-передачі (повернення частини) приміщення від 28.02.2019 та актом приймання-передачі приміщення від 01.02.2020.

Як встановлено у п. 4.4 Договору суборенди № 18-РП ( в редакції додаткової угоди № 4 від 31.01.2020), орендна плата та експлуатаційні витрати сплачуються Суборендарем в безготівковому порядку на поточний рахунок Орендаря наперед до 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, на підставі рахунку наданого Орендарем. Орендар надає Суборендарю акт наданих послуг/виконаних робіт за календарний/розрахунковий місяць виключно після повної оплати Суборендарем орендної плати/плати за експлуатаційні витрати. У випадку несплати Орендарем платежів в розмірі і строках, передбачених даним договором, сторони погодили, що Орендарем Суборендарю податковий/ві кредит/зобов`язання не нараховуються, акт наданих послуг/виконаних робіт не видається.

За розрахунком заборгованості, орендна плата за вересень 2020 - січень 2021 року, не оплачена відповідачем, становить 1 236 900,00 грн (з розрахунку 247 380,00 грн на місяць), а експлуатаційні витрати за жовтень 2020 року - грудень 2020 року, не оплачені відповідачем, становлять 156 203,00 грн.

В матеріалах справи наявні рахунки-фактури, виставлені позивачем, за спірний період.

У п. 2.1 Договору суборенди № 18-РП ( в редакції додаткової угоди № 4 від 31.01.2020) визначено, що приміщення надаються в суборенду на строк - до 31 січня 2021 року з моменту підписання цього договору, а у п. 11.1 сторони передбачили, що договір починає діяти з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 січня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

У п. 7.1 Договору суборенди № 18-РП ( в редакції додаткової угоди № 4 від 31.01.2020) вказано, що у разі припинення дії Договору або при його розірванні Суборендар зобов`язаний календарних днів повернути об`єкт оренди Орендарю у стані, в якому перебував об`єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням всіх здійснених поліпшень, які були попередньо узгоджені між сторонами, з урахуванням зносу за період строку оренди.

Станом на час звернення з позовом чи вирішення спору фактичного повернення об`єкта оренди від відповідача позивачу шляхом підписання відповідного акту приймання-передачі не було, доказів іншого відповідачем не надано.

Відповідач в свою чергу здійснених позивачем нарахувань не спростував, заперечивши проти позову, зокрема з тих підстав, що в силу судових справ № 910/17014/20, № 910/3317/21 позивач втратив право та фактичну можливість користуватись майном, а відповідач не міг використовувати майно внаслідок недопуску до нього новим власником до того моменту, поки він не уклав новий договір оренди з ТОВ "СТАР РЕАЛТІ" 05.11.2020.

Однак, відповідач не довів перед судом відповідними доказами, що дійсно протягом спірного періоду не міг користуватися майном через обставини, за які він не відповідає, що є підставою для звільнення наймача від плати в порядку ч. 6 ст. 792 ЦК України.

При цьому, та обставина, що відповідач уклав новий договір оренди з іншою особою не має ефекту правоприпиняючого факту для відносин суборенди з позивачем, а відтак не звільняє відповідача від виконання зобов`язань по сплаті передбачених Договором платежів за користування майном на користь позивача.

Також суд наголошує, що така обставина як укладення правочину з іншим контрагентом чинним законодавством не віднесена до переліку підстав припинення договірних зобов`язань за попереднім правочином.

Разом з тим, посилання відповідача на ухвали господарського суду в межах справ № 910/17014/20, № 910/3317/21 суд вважає необґрунтованим, оскільки такі процесуальні документи, на відміну від рішення, не встановлюють обставин, що мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, як це передбачено ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Разом з тим, направляючи дану справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва, Верховний Суд у постанові від 31.05.2022 № 910/2077/21 зазначив, що суд першої інстанції не дослідив питання наявності чи відсутності відповідних обставин, наведених Товариством з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА" щодо нікчемності Договору суборенди № 18-РП, що призвело до неналежного встановлення дійсних правовідносин між сторонами, і чи вплине встановлення у рішенні господарського суду відповідних обставин на права та обов`язки осіб, які не є стороною у даній справі.

Відповідно до статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Враховуючи зазначені вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 31.05.2022 № 910/2077/21, суд зазначає таке.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА" посилаються на те, що укладений між позивачем та відповідачем Договір суборенди №18-РП від 01.04.2018 є нікчемним в силу ч. 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", оскільки позивач передав відповідачеві у суборенду частину нежитлового приміщення майнового комплексу, який з 25.12.2007 перебував в іпотеці ПАТ "Український професійний банк" без згоди останнього як іпотекодержателя; оскільки такий правочин є недійсним в силу закону, то не створює юридичних наслідків, у тому числі, обов`язку ТОВ "Славія-АКБ" здійснювати оплату за користування вищезазначеним майном на користь ТОВ "РЕНТПРОПЕРТІ".

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, відповідно до положень статті 215 ЦК існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішення суду. Тому при вирішенні відповідних вимог важливим є розмежування нікчемних і оспорюваних правочинів, оскільки кожен із видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів.

При цьому, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц та від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 про те, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, якщо заінтересована особа вважає його нікчемним, суд має перевірити відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення, застосувавши відповідні положення норм права, підтвердити чи спростувати обставину нікчемності правочину.

Судом встановлено, що 03.12.2007 між ПАТ "Український професійний банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями "ІТ ІНВЕСТ" (позичальник) укладено договір про надання кредиту № 888 з додатковими договорами, відповідно до п. 1.1. якого (з урахуванням додаткових угод) банк відкриває позичальнику відкличну кредитну лінію у розмірі 33 985 000,00 грн терміном до 17.12.2015 на поповнення обігових коштів.

Крім того, 03.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством "Український професійний банк", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями "ІТ ІНВЕСТ" укладено договір про надання кредиту № 888 (далі - кредитний договір №888, у відповідності до п. 1.1. якого (з урахуванням додаткових договорів до нього) банк відкриває позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію у розмірі 33 985 000,00 грн терміном до 17.12.2015 на поповнення обігових коштів.

25.12.2007 між ВАТ "УПБ" та Відкритим акціонерним товариством "Експериментально-механічний завод", яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство "Експериментально-механічний завод" укладено договір про надання кредиту № 967 (далі - кредитний договір №967), відповідно до п. 1.1. якого (з урахуванням додаткових договорів до нього) банк відкриває позичальнику відкличну відновлювальну кредитну лінію у розмірі 40 335 000,00 грн терміном до 17.12.2015 на поповнення обігових коштів.

З метою належного виконання зобов`язань Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство з іноземними інвестиціями "ІТ ІНВЕСТ" за кредитним договором № 888 та ВАТ "ЕМЗ" за кредитним договором № 967, 25.12.2007 між ВАТ "УПБ" (іпотекодержатель) та ВАТ "ЕМЗ" (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левренюк С.М. та зареєстрований в реєстрі за №949 (далі - Іпотечний договір).

Відповідно до п. 1 Іпотечного договору, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна, зазначеного в. п. 6 цього договору, в забезпечення виконання своїх зобов`язань, а також зобов`язань позичальника перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем та/або позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

Згідно з п. 6 Іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавця та позичальника за кредитними договорами, іпотекодавець надав в іпотеку наступне нерухоме майно: майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6.

Державна реєстрація іпотеки була проведена 25.12.2007, реєстраційний номер 6305997, що підтверджується Витягом з Державного реєстру іпотек та інформаційною довідкою з Державного реєстру нерухомого майна.

Таким чином, з 25.12.2007 майновий комплекс, загальною площею 28 223,10 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, перебував в іпотеці ПАТ "УПБ".

При цьому, передане в суборенду за укладеним сторонами договором нерухоме майно є частиною вказаного майнового комплексу.

Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування (абз. 4 ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до частини 3 статті 12 Закону України "Про іпотеку", правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Враховуючи наведені приписи законодавства, укладення договору щодо відчуження майна, переданого в іпотеку за чинним договором, без згоди іпотекодержателя зумовлює нікчемність цього правочину щодо відчуження майна переданого в іпотеку та не створює інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з його нікчемністю.

У даному випадку відповідач та третя особа-1 вважають, що ТОВ "РЕНТПРОПЕРТІ" мало отримати від ПАТ "УПБ" як іпотекодержателя за Іпотечним договором письмову згоду на передачу в суборенду частини майна за Договором суборенди №18-РП від 01.04.2018, а неотримання такої згоди свідчить про нікчемність цього правочину в силу наведеного положення Закону України "Про іпотеку".

Однак, зазначені доводи відповідача та третьої особи-1 суд відхиляє, оскільки спірний Договір №18-РП від 01.04.2018 є договором піднайму (суборенди), а орендодавцем за ним є ТОВ "РЕНТПРОПЕРТІ", яке не являлося та являється іпотекодавцем майна. На момент вчинення цього правочину іпотекодавцем було ВАТ "ЕМЗ", на якого і покладається, в силу ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", обов`язок з отримання згоди на передачу предмета іпотеки в оренду.

Отже, наведені позивачем та третьою особою-1 обставини нікчемності Договору суборенди №18-РП від 01.04.2018 не можуть бути визнані судом обґрунтованими.

Поряд з викладеним суд зазначає, що орендар, якому передано майно у користування на умовах оренди, не вправі посилатися на недійсність (нікчемність) договору як на підставу, яка звільняє його від виконання основного обов`язку орендаря.

Більше того, при вирішенні спорів між орендодавцем та орендарем, пов`язаних із стягненням плати за користування переданим в орендну майном, до предмету доказування не входить питання законності набуття орендодавцем речових прав на річ, що передана ним у користування на умовах суборенди іншій особі.

Право користування об`єктом оренди не є речовим правом, а має зобов`язальну природу, адже належне орендарю право користування чужим майном є правом, наданим йому на певний час.

За користування майном відповідно до умов Договору та зобов`язального права орендар має сплачувати оренду плату, а тому орендар, який отримав у користування майно, зобов`язаний сплачувати плату за таке користування та інші, узгоджені у договорі оренди платежі у строки, порядку та у розмірі, що встановлені договором.

Суд звертає увагу, що факт користування відповідачем орендованим за Договором суборенди №18-РП від 01.04.2018 майном не спростовано належними та допустимими доказами, а тому останній має сплатити кошти за це користування.

Разом з цим, перевіривши здійснений позивачем у позові розрахунок, суд зазначає, що згідно з ним сума орендної плати за вересень 2020 - січень 2021 року становить 1 236 900,00 грн та сума експлуатаційних витрат за період з жовтня 2020 року по грудень 2020 року становить 156 203,00 грн, загалом - 1 393 103,00 грн.

Натомість, позивачем заявлено до стягнення суму 1 483 242,20 грн, що не відповідає викладеному, а тому визнається судом безпідставно завищеною.

За наведених обставин суд зазначає, оскільки відповідач порушив свої зобов`язання за Договором суборенди №18-РП від 01.04.2018, не здійснив сплату орендних платежів та експлуатаційних витрат, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині 1 393 103,00 грн.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Славія-АКБ" (вул. Євгена Коновальця, буд. 31, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код 37264571) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕНТПРОПЕРТІ" (вул. Німанська, буд. 10, м. Київ, 01103, ідентифікаційний код 41951644) борг у розмірі 1 393 103,00 грн та судовий збір у розмірі 20 896,55 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 07.02.2023

Суддя Т. Ю. Трофименко