ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/422/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача Приватного підприємства - фірми "Торгбуд-Сервіс"

про стягнення заборгованості в сумі 480 680 грн 43 коп.

Секретар судового засідання Костюкович Ю.С.

В засіданні приймали участь:

від позивача: Бондар М.Л. (в режимі відеоконференції)

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства-фірми "Торгбуд-сервіс" про стягнення неустойки в розмірі 480 680,43 грн згідно п. 10.10. Договору оренди державного майна №1069-2013 від 07.02.2013.

Ухвалою суду від 04.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.07.2022.

22.07.2022 на офіційну електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку на подання відзиву.

Ухвалою суду від 26.07.2022 підготовче засідання відкладено на 18.08.2022, продовжено відповідачу процесуальний строк для подачі відзиву на позовну заяву до 18.08.2022.

18.08.2022, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю та застосувати строк позовної давності щодо стягнення неустойки у даній справі.

18.08.2022, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від представника позивача надійшло клопотання про направлення процесуальний документів на електронну пошту.

Ухвалою суду від 18.08.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі №918/422/22 на 30 днів до 03.10.2022 включно, підготовче засідання відкладено на 15.09.2022.

12.09.2022 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача надає додаткові пояснення щодо строку позовної давності та належного орендодавця (позивача у справі).

Ухвалою суду від 15.09.2022 оголошено перерву в судовому засіданні до 18.10.2022.

13.10.2022 на офіційну пошту суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив.

17.10.2022 до суду від позивача надійшов обґрунтований розрахунок суми боргу з доказами на підтвердження здійснення розрахунків саме в заявленому у позовній заяві розмірі.

Ухвалою суду від 18.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 22.11.2022.

Ухвалою суду від 22.11.2022 розгляд справи по суті відкладено на 22.12.2022.

В судовому засіданні 22.12.2022 представники сторін надали пояснення по суті спору, судом оголошено перерву до 26.01.2023.

В судовому засіданні 22.12.2022 оголошено перерву до 26.01.2023.

17.01.2023, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від позивача надійшло клопотання про розстрочення виконання рішення суду, в якому просить у випадку задоволення позовних вимог розстрочити виконання рішення суду зі сплати неустойки рівними частинами шляхом щомісячного внесення платежу до 25 числа кожного місяця протягом 1 року з дня ухвалення відповідного рішення.

Крім того, 23.01.2023, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, від позивача надійшла заява про часткове визнання позовних вимог, в якій зазначає, що позовні вимоги в частині стягнення 400 568,20 грн визнає в повному обсязі, а в частині стягнення 80 112,23 грн просить відмовити. Додатково просить розстрочити виконання прийнятого рішення строком на 12 місяців.

В судовому засіданні 26.01.2023 представник позивача підтримала позовні вимоги, просила задоволити в повному обсязі.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засіданні 26.01.2023, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановлений законом строк, про причини неявки суд не повідомляв.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

З огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання, відповідно до ст. 202 ГПК, відсутні підстави для відкладення судового засідання, а неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Крім того, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного розгляду справи та вирішення спору по суті, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними документами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, викладені в позові, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

07.02.2013 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (надалі - Орендодавець) та Приватним підприємством - фірмою "Торгбуд - Сервіс" (надалі - Орендар) укладено Договір оренди державного майна № 1069-2013 від 07.02.2013 (далі - Договір, а.с. 9 - 11).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі - Майно): будівлю пункту обігріву, площею 41,2 кв. м. та площадку великотоннажних контейнерів площею 4500 кв. м., розташованих у м. Рівне вул. Біла 18-В, що перебувають на балансі ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" (далі - Балансоутримувач). Вартість об`єкта оренди за незалежною оцінкою станом на 30.11.2012 становить 598 670,00 грн без ПДВ.

Згідно п. 1.2. Договору, майно передається в оренду з метою розміщення: 41,2 кв.м. - офісу, 4 500 кв.м. - бетонного вузла (інше використання майна).

07.02.2013 між сторонами на виконання умов Договору складено та підписано Акт прийому - передачі нерухомого майна, яким Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (далі - Майно): будівлю пункту обігріву площею 41,2 кв. м. та площадку великотоннажних контейнерів площею 4 500 кв. м., розташованих у м. Рівне вул. Біла 18-В, що перебувають на балансі ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" (далі - Балансоутримувач). Вартість об`єкта оренди за незалежною оцінкою станом на 30.11.2012 становить 598 670,00 грн без ПДВ (надалі - Акт, а.с. 11 зворотній бік).

В подальшому, між сторонами неодноразово укладалися Договори про внесення змін та додаткові договори, якими вносилися зміни в Договір (т. 1 а.с. 12 - 28).

Так, Додатковим договором від 29 січня 2016 року (т. 1 а.с. 16) до Договору було внесено зміни, згідно яких орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 7 лютого 2013 року № 1069-2013, було визначено ПАТ "Укрзалізниця", а в тексті цього договору найменування "Відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3" ДТГО "Львівська залізниця" було замінено на "Виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариств "Українська залізниця".

У додатковому договорі від 22.12.2017 (т. 1, а.с. 26) до Договору сторони погодили, що у зв`язку з реорганізацією підприємств залізничного транспорту на підставі витягу з протоколу засідання правління ПАТ "Укрзалізниця" від 1 березня 2017 року № Ц-57/16, зареєстрованого 10 березня 2017 року № Ц-59/155-2017 ПАТ "Укрзалізниця" та наказу ПАТ "Укрзалізниця" від 12 травня 2017 року № 302 "Про деякі питання діяльності ПАТ "Укрзалізниця" створено філію "Центр будівельно - монтажних робіт та експуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", на підставі чого у тексті Договору оренди нерухомого майна від 7 лютого 2013 року № 1069-2013 найменування "Виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариств "Українська залізниця" було замінено на виробничий підрозділ "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно - монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та ВП "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "БМЕС" ПАТ "Укрзалізниця".

Додатковими угодами від 13.03.2013, від 02.12.2013, від 30.06.2014, від 29.12.2014, від 29.01.2016, від 31.03.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 07.04.2017, від 05.10.2017, від 22.12.2017, зокрема, неодноразово викладався у новій редакції пункт 10.1 Договору, який визначає термін дії договору та додатковим договором від 05.05.2018 визначено кінцевий термін дії Договору оренди майна у строк до 30.06.2018 включно.

Всі вищезазначені додаткові договори підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відтисками печаток останніх, на момент розгляду справи доказів недійсності останніх, матеріали справи не містять.

Відтак, судом встановлено, що термін дії договору оренди закінчився 30.06.2018 у відповідності до додаткового договору від 05.05.2018.

Матеріалами справи стверджено, що не повернення майна згідно Договору Приватним підприємством - фірмою "Торгбуд - Сервіс", стало підставою для звернення до Господарського суду Рівненської області АТ "Укрзалізниця" в особі філії "БМЕС" АТ "Укрзалізниця" з позовом про усунення перешкод в користуванні майном.

Так, рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.04.2019 по справі № 918/792/18 зобов`язано Приватне підприємство - фірму "Торгбуд - Сервіс" усунути перешкоди в користуванні Виробничим підрозділом "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" будівлею пункту обігріву площею 41,2 кв.м. та площадкою великотоннажних контейнерів площею 4 500 кв.м., розташованими у місті Рівному по вулиці Білій, 18-В, шляхом звільнення цього майна та його передачі Виробничому підрозділу "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" шляхом підписання акту приймання-передачі.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 вказане рішення залишене без змін.

В подальшому, Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2020 касаційну скаргу Приватного підприємства - фірми "Торгбуд - Сервіс" залишено без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.08.2019 та рішення Господарського суду Рівненської області від 09.04.2019 у справі № 918/792/18 залишено без змін.

Відтак, рішення Господарського суду Рівненської області від 09.04.2019 по справі № 918/792/18 набрало законної сили 27.08.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами

Відповідно до положень ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, рішення Господарського суду Рівненської області від 09.04.2019 по справі № 918/792/18 яке набрало законної сили 27.08.2019, зокрема, встановлено: "На час звернення позивача з позовом до суду договір оренди нерухомого майна від 7 лютого 2013 року № 1069-2013 припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку. Отже, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт припинення договірних відносин між сторонами за вказаним договором оренди. Відповідачем також не надано суду доказів внесення змін до цього договору у порядку, передбаченому статтею 188 ГК України. Крім того суд зазначає, що сторонами не надано суду відповідної додаткової угоди, якою б було продовжено строк дії цього правочину. Таким чином, виходячи з умов, передбачених у пунктах 5.10, 10.1, 10.9 договору, а також наведених вище норм права, відповідач був зобов`язаний повернути позивачеві об`єкт оренди за актом приймання-передачі у термін до 30 червня 2018 року включно. Однак, доказів належного виконання відповідачем вказаних зобов`язань матеріали справи не містять."

У поданій позовній заяві позивач зазначає, що майно було повернуто відповідно до Акту державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 22.04.2020.

Вказане відповідачем визнається в повному обсязі у поданому відзиві на позовну заяву.

При прийнятті рішення суд також приймає до уваги, що в провадженні Господарського суду Рівненської області перебувала справи № 918/688/19 за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно - монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" до відповідача Приватного підприємства - фірми "Торгбуд - сервіс" про стягнення 501 831,38 грн заборгованості, що виникла в результаті невиконання зобов`язань відповідачем щодо оплати за договором оренди та користування майном без відповідного договору.

Рішенням у вказаній справі від 29.12.2020 позов задоволено, вирішено стягнути з Приватного підприємства - фірми "Торгбуд - Сервіс" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно - монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" заборгованість в сумі 501 831,38 грн та 7 527,47 грн судового збору.

Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 рішення Господарського суду Рівненської області від 29.12.2020 у справі №918/688/19 залишено без змін.

Відтак, рішення у справі № 918/688/19 набрало законної сили 15.03.2021.

Так, у вказаному рішенні встановлено, що "на підставі п.10.10 Договору, п. 2 ст. 785 ЦК України, позивач нарахував відповідачу по справі орендну плату (в подвійному розмірі) та виставив рахунки: № 7 від 24.09.2018 на суму 89 675,24 грн., № 63 від 30.09.2018 на суму 45 689,53 грн., № 97 від 31.10.2018 на суму 46 466,25 грн., № 130 від 30.11.2018 на суму 47 116,78 грн., № 160 від 30.12.2018 на суму 47 493,71 грн., № 25 від 31.01.2019 на суму 47 968,65 грн., № 56 від 28.02.2019 на суму 48 238,49 грн., № 87 від 31.03.2019 на суму 48 642,37 грн., № 118 від 26.04.2019 на суму 49 128,79 грн., № 149 від 31.05.2019 року на суму 49 472,69 грн., № 180 від 27.06.2019 на суму 49 225,33 грн.

Враховуючи встановлений вище факт користування відповідачем орендованим майном без належної правової підстави, суд вбачає, що визначений позивачем період нарахування заборгованості з серпня 2018 року по червень 2019 року є вірним та правомірним.".

Тобто, Господарський суд Рівненської області рішенням від 29.12.2020 стягнув з Приватного підприємства - фірми "Торгбуд - Сервіс" подвійний розмір орендних платежів в розмірі 501 831 грн. 38 коп. за користування орендованим майном без належної правової підстави за період з серпня 2018 року по червень 2019 року.

В межах даної справи позивач просить стягнути заборгованість, що виникла в результаті користування орендованим майном без належної правової підстави за період з липня 2019 року (період, який не охоплює рішення № 918/688/19) по 22 квітня 2022 року (коли фактично звільнено приміщення).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 173, 175 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктами господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом є господарським зобов`язанням, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського характеру чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (управнена сторона), а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Зобов`язання майнового характеру, що виникають між суб`єктами господарювання, є майново-господарськими зобов`язаннями. Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Підставами виникнення господарсько-договірних зобов`язань є господарський договір.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавств, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами у справі договір від 07.02.2013 є договором оренди, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). Об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання. Оренда структурних підрозділів державних та комунальних підприємств не повинна порушувати виробничо-господарську цілісність, технологічну єдність даного підприємства. Законом може бути встановлено перелік державних та комунальних підприємств, цілісні майнові комплекси яких не можуть бути об`єктом оренди. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У відповідності до ч. 3 ст. 285 ГК України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто неналежне виконання.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Зі змісту частини четвертої статті 291 ГК України вбачається, що правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Аналіз частини першої статті 759 та частини першої статті 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як зазначалось вище, сторонами не оспорюється, що спірне майно повернуте позивачу згідно Акту державного виконавця від 22.04.2020.

Тобто, судом встановлено та відповідачем визнається, що за період з липня 2019 року по 22 квітня 2022 року він користувався орендованим майном без належної правової підстави.

При цьому, невиконання наймачем обов`язку щодо поверненні речі є підставою для виникнення права наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до частини другої статті 785 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Тобто, законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Відтак, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 ЦК України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном.

Суд бере до уваги, що відповідно до ч. 4 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Перевіривши розрахунок, наданий позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у заяві від 13.10.2022 № 362-20 позивачем надано обґрунтований розрахунок суму боргу, з якого вбачається, що за період з липня 2019 по квітень 2020 нараховано 480 680,42 грн орендної плати, в тому числі 80 113,43 грн ПДВ.

Разом з тим, справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України (надалі ПК України). Статтею 185 ПК України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податку на додану вартість (далі ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів)).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), 3 % річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Таким чином, ПК України, як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не передбачено включення до бази оподаткування податком на додану вартість будь-яких заходів юридичної відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому, для цілей оподаткування законодавцем не передбачено виключень щодо спеціальної неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Виходячи з системного аналізу п. 9.1 ст. 9, п.п. 14.1.179 п. 14.1 ст. 14, ст. 180, ст. 188 ПК України, податок на додану вартість (ПДВ) це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).

Додана вартість це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва, які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особи до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створенні товару.

Неустойка, нарахована на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.

Відтак, виходячи з аналізу ч. 2 ст. 785 ЦК України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг (аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 904/4472/20 та постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19).

Частиною 5 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно ч. 6 статті 13 вищезазначеного Закону висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що при розрахунку розміру неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України за несвоєчасне повернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.

Таким чином, в частині позовних вимог про стягнення 480 680,43 грн. неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди, нарахованої позивачем в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України, суд дійшов висновку про необхідність виключення з наданого позивачем розрахунку суми ПДВ.

Судом перевірено розрахунок неустойки за прострочення повернення орендованого майна за період з 01 липня 2019 року по 22 квітня 2020 року, згідно якого обґрунтовано нарахований розмір неустойки без врахування ПДВ складає 400 566,96 грн.

При цьому, суд враховує, що у поданій заяві від 23.01.2023 відповідач частково визнав наявну заборгованість та не заперечив проти задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 400 568,20 грн.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги визнання позовних вимог в частині стягнення неустойки у вигляді подвійного розміру орендних платежів за користування майном без належної правової підстави, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 400 566,96 грн обґрунтовані та підлягають задоволенню, а в частині стягнення ПДВ слід відмовити.

Щодо заявленого клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В пункті 4.5. Постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорі" зазначено, що частиною другою статті 785 ЦК України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки в разі невиконання останнім обов`язку щодо повернення речі. Початок перебігу позовної давності за відповідною вимогою визначається за загальним правилом частини першої статті 261 названого Кодексу (з дня, наступного за тим днем, коли мало бути виконано зобов`язання щодо повернення речі), а не згідно з положенням частини другої статті 786 ЦК України (з моменту повернення речі наймачем), оскільки це положення стосується вимог, зазначених у частині першій тієї ж статті 786 ЦК України, а не вимоги про стягнення згаданої неустойки; у Рішенні Конституційного Суду України від 03.07.2012 № 14-рп/2012 зі справи № 1-20/2012 також зазначено, що положення статті 786 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності в один рік застосовується до вимог наймодавця про відшкодування збитків у зв`язку з пошкодженням речі, яка була передана у користування наймачеві, та вимог наймача про відшкодування витрат на поліпшення речі і не поширюється на інші вимоги наймача та наймодавця, які випливають з договору найму (оренди). Водночас господарським судам необхідно мати на вазі, що відповідна неустойка є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.

Суд зазначає, що неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, і для притягнення орендаря, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 915/1429/19, від 26.07.2021 у справі № 904/577/20).

Підставою для застосування наслідків, визначених ч. 2 ст. 785 ЦК України в цій справі, є, зокрема, неповернення об`єкта оренди за Договором у період після закінчення строку його дії. При цьому наявна вина відповідача, який не повернув об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк, а продовжив користування орендованим майном не зважаючи на закінчення строку дії Договору. Крім того, відповідачем не доведено існування умов, які б перешкоджали йому вчасно повернути майно позивачу у визначений договором оренди строк, а також не надано доказів, що відповідач пропонував позивачу повернути приміщення та підписати акт приймання-передачі приміщення з орендного користування, а позивач ухилявся від обов`язку прийняти орендоване майно від відповідача та оформити повернення останнім орендованого майна.

А тому відповідач не вірно трактує правову природу штрафних санкцій (неустойки), що пред`явлені позивачем до відповідача, на відміну від штрафних санкцій, що застосовуються у зв`язку з не сплатою орендної плати.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами ч. 1 ст. 130 ГПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на те, що ТОВ "Торгбуд - Сервіс" було фактично визнано позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в частині 400 568,20 грн., суд на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору в частині, що підлягала оплаті за визнані відповідачем вимоги, - у розмірі 3 004,25 грн., а інша частина витрат позивача по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків у розмірі 3 004,25 грн. покладається на відповідача.

Щодо поданого клопотання про розстрочку виконання рішення суду, слід зазначити наступне.

Як на підставу для відстрочення виконання рішення суду у даній справі відповідач вказує на те, що перебування нашої держави у стані війни з російською федерацією значним чином вплинуло на економічні процеси в Україні, в тому числі на провадження господарської діяльності відповідачем, адже об`єми виробництва продукції зменшилась у 2 рази, в той час як за 2022 рік виросла як кредиторська, так і дебіторська заборгованість відповідача.

Крім того, як зазначає відповідач, за штатним розкладом на підприємстві працює 127 працівників, місячний фонд оплати праці яких складає 884 890,00 грн., не враховуючи нарахування єдиного соціального внеску.

У підприємства на даний час укладено 5 договорів фінансового лізингу, що підтверджується копіями таких договорів, що долучені до поданої заяви.

Також, відповідач зазначає, що кредиторська заборгованість підприємства за товари становить 24 585 941,26 грн, дебіторська заборгованість становить 39 865 878,64 грн., що підтверджується копіями фінансового звіту.

Відтак, відповідач зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог та стягнення зі сторони відповідача коштів у розмірі 480 680,43 грн підприємство не матиме можливості вчасно виконати рішення суду, що призведе до його примусового виконання через органи виконавчої служби, накладення арешту на майно та розрахункові рахунки, а також неможливості вчасного виконання інших поточних зобов`язань з виплати заробітної плати, сплати податків та зборів до бюджету, оплати коштів за товари, роботи, послуги та інше.

За приписами до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, в основу судового акту про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Згідно із статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 4 статті 331 ГПК України передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Підставами для задоволення заяви про відстрочку, розстрочку виконання рішення можуть бути обставини, якими його виконання ускладнюється чи видається неможливим. Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі.

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 15.03.2011р. № 3135-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції ("Корнілов та інші проти України", заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003).

Суд зазначає, що, згідно ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Відтак, докази які надав боржник, факт визнання наявної заборгованості, також надані докази які свідчать про значну дебіторську заборгованість, зайнятість значної кількості осіб на підприємстві, суд вбачає, Заявником (Боржником) доведено факт неможливості виконання рішення суду негайно.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги фактичне визнання позовних вимог відповідачем, враховуючи матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні заборгованості та наявність інфляційних процесів в державі, зважаючи на приписи ч. 5 ст. 331 ГПК України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав до задоволення заяви відповідача та можливості розстрочки виконання даного рішення строком на 12 місяців.

Керуючись статтями 123, 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" - задоволити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства - фірми "Торгбуд - Сервіс" (35709, Рівненська область, Рівненський район, с. Здовбиця, вул. Шосова, 105, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" (одержувач коштів: виробничий структурний підрозділ "Рівненсько - Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" п/р НОМЕР_1 в АТБВ № 10026/0123 філії Головного управління по м. Києву та Київській області AT "Ощадбанк", МФО 322669, код за Податковий: 55 Призначення платежу: податковий код 868) заборгованість в сумі 400 566,96 грн та 3 004,25 грн судового збору

3. Видати наказ після набранням рішення законної сили.

4. Розстрочити виконання рішення строком на 12 місяців з дня ухвалення рішення у даній справі, шляхом сплати відповідачем коштів у розмірі 400 566,96 грн рівними частинами в розмірі 33 380,58 грн щомісячно до 25 числа кожного поточного місяця.

5. В частині стягнення заборгованості в розмірі 80 113,47 грн - відмовити

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.02.2023.

Суддя А. М. Горплюк