РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2023Справа № 910/9037/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Ярмак О.М., за участю секретаря судового засідання Легкої А.С., розглянув господарську справу

за позовом Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Сервіс Груп"

про визнання недійсними договорів.

Представники сторін:

від позивача: Демидас Д.А.,

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд Сервіс Груп" про визнання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018, договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткова угода № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 укладена з перевищенням повноважень директором позивача, оскільки не була погоджена з його компанією, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України. Зазначив, що договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019 не укладалися між сторонами у справі, а були сфальсифіковані відповідачем для уникнення відповідальності за виконання грошових зобов`язань за договором 04-10/18 про надання послуг в межах справи № 910/781/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, визначив сторонам у справі строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, ухвалу суду від 21.09.2022 було надіслано відповідачу на адресу згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань поштовим відправленням № 228, яке повернено до суду із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою", будь-яких заяв про зміну місцезнаходження відповідача до суду не надходило.

При цьому, 21.10.2022 відповідачем подано заявку про отримання процесуальних документів в електронному вигляді.

Згідно положень ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

21.11.2022 позивач подав суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.11.2022 суд постановив закрити підготовче провадження та призначити розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 17.01.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2018 між позивачем (виконавець за договором) та відповідачем (замовник за договором) укладено договір № 04-10/18, за умовами якого виконавець надає послуги з приготування асфальтобетонної суміші кількістю 8000 тон з матеріалів замовника, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити послуги згідно рахунків виконавця.

Вартість послуг за договором становить 381,58 грн. за 1 тону приготованого товару (п. 2.1 договору).

Таким чином загальна вартість послуг за договором становить 3 052 640 грн.

Як вбачається зі змісту договору договір підписано з боку позивача директором Лисенком О.А., який діяв на підставі Статуту, а з боку відповідача директором Юршином С.М., який діяв на підставі Статуту.

Факт укладення вказаного договору сторонами не оспорюється.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що додаткова угода № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 укладена з перевищенням повноважень директором позивача, оскільки не була погоджена з його компанією.

Як вбачається з додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 вона підписана з боку позивача директором Лисенком О.А., який діяв на підставі Статуту, а з боку відповідача директором Юршином С.М., який діяв на підставі Статуту.

Згідно з ч. 1 ст. 154 ЦК України установчим документом акціонерного товариства є його статут.

Відповідно до п. 6.3 статуту Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України № 10 від 13.01.2012, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, директор, зокрема, укладає угоди, договори, контракти ( у т.ч. трудові), відповідно до порядку встановленого засновником, видає доручення, відкриває в установах банків розрахунковий та інші рахунки.

Пунктом п. 4.1. Положення про порядок ведення договірної роботи Дочірніми підприємствами ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», затвердженого наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 243 від 07.11.2017 (далі - Положення) наведено перелік проектів договорів, які дочірні підприємства зобов`язані погоджувати з компанією.

Згідно п.п. 4.1.3. дочірні підприємства зобов`язані погоджувати з компанією проекти договорів підряду між дочірніми підприємствами та замовниками, які не входять до структури Укравтодору (іншими замовниками) на суму більше ніж 2 000 000 грн.

Відповідно до п.п. 4.1.9. Положення додаткові угоди до договорів, що підлягають погодженню згідно вимог цього Положення.

Таким чином для укладення додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 необхідне погодження компанії.

Водночас, судом враховано, що відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч. 1). Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ч. 2).

З аналізу змісту частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17, від 25.04.2018 у справі № 910/9915/17, від 10.04.2018 у справі № 910/11079/17.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, передача транспортних засобів, зняття їх з обліку із наданням усіх необхідних документів та прийняття часткової або повної оплати за спірними договорами). (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/1163/17).

Матеріалами справи встановлено, що позивач після підписання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018 в подальшому схвалив спірний правочин, вчинений від його імені директором Лисенком О.А.

Факт схвалення підтверджується наявними у матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) №№ ОУ-0000342 від 16.10.2018, ОУ-0000373 від 31.10.2018, ОУ-0000396 від 13.11.2018, ОУ-0000465 від 11.12.2018, ОУ-00004752 від 21.12.2018, ОУ-0000475 від 22.12.2018, ОУ-0000252 від 25.04.2019, ОУ-0000255 від 26.04.2019, ОУ-0000275 від 03.05.2019, ОУ-0000291 від 11.05.2019, ОУ-0000293 від 12.05.2019, ОУ-0000299 від 14.05.2019, ОУ-0000302 від 15.05.2019, ОУ-0000306 від 16.05.2019, ОУ-0000310 від 19.05.2019, ОУ-0000315 від 21.05.2019, ОУ-0000323 від 23.05.2019, ОУ-0000326 від 24.05.2019, ОУ-0000337 від 28.05.2019, ОУ-0000404 від 26.06.2019, ОУ-0000440 від 06.07.2019, ОУ-0000450 від 15.07.2019, які підписані представниками сторін після укладення спірної додаткової угоди.

У свою чергу, встановлене судом подальше схвалення оспорюваного правочину унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України).

Такі дії позивача свідчать про схвалення ним дій директора під час укладення додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018. Це в силу вимог ч. 2 ст. 241 ЦК України створило для нього цивільні права та обов`язки з моменту вчинення спірного правочину.

За таких обставин, враховуючи, що спірну додаткову угоду укладено з дотриманням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, то у позові в цій частині відповідно до вимог ст.ст. 16, 215 ЦК України слід відмовити.

З приводу заявлених вимог про визнання недійсними договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019, слід зазначити наступне.

Позивач вказує, що між сторонами у справі не укладалися вищевказані правочини, а були сфальсифіковані відповідачем для уникнення відповідальності за виконання грошових зобов`язань за договором 04-10/18 про надання послуг в межах справи № 910/781/20.

Тому за відсутності волевиявлення позивача на підставі ч. 3 ст. 203 ЦК України просить визнати їх недійсними.

На думку позивача, вказані вище договори могли бути підписані пізніше за фактичну дату їх укладання попереднім директором позивача - Лисенко О.А., якого було звільнено з цієї посади наказом №108-ВК від 25.09.2019.

Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У якості доказу позивачем подано суду висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у справі № 910/781/20 від 15.02.2022 № 31199/20-34/4659ч4673/22-34, проведений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

У вказаному висновку зазначено, що відповісти на питання ухвали суду: чи в той час виконані підписи від імені Лисенка О.А. у Додатковій угоді №1 від 04.10.2018, Договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019, Додатковій угоді №1, датованій 04.10.2018, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датованому 27.08.2019, додаткову угоду № 1, датованій 28.08.2019, та договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог, датованому 02.09.2019. якими вони датовані, якщо ні, то у який час (період часу) вони виконані?, не видається можливим, через неможливість встановити час виконання підпису у зазначених документах.

Отже вказаний експертний висновок не доводить факт підписання від імені Лисенка О.А. спірних правочинів пізніше ніж вони датовані.

Посилання позивача на те, що у вказаному висновку експерти вказали, що на додаткову угоду № 1, датовану 04.10.2018, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датований 27.08.2019, додаткову угоду № 1, датовану 28.08.2019, та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, датований 02.09.2019, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, який призвів до штучного зістарювання їх реквізитів не доводить факту відсутності волевиявлення позивача при укладені цих правочинів, тому вказані доводи є необґрунтованими.

З приводу доводів позивача щодо дати створення електронної поштової скриньки, яка вказана в якості електронної адреси позивача на договорі про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019, суд зазначає, що сам лише факт створення електронної скриньки 25.09.2019 не може підтверджувати фальсифікацію вказаного правочину, а також відсутність волевиявлення позивача на укладення останнього.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено що укладені між сторонами у справі договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019 та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019 вчинені всупереч вільному волевиявленню учасника правочину і не відповідає його внутрішній волі, тому відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України підстави для визнання цих правочинів недійсними відсутні, а у позові в цій частині вимог слід також відмовити.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання додаткової угоди № 1 до договору № 04-10/18 від 04.10.2018, договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.08.2019 з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28.08.2019, договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 02.09.2019, у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене, у позові відповідно до вимог ст.ст. 16, 215 ЦК України слід відмовити.

Відповідно до ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Дочірнього підприємства "Шляхове ремонтно-будівельне управління № 100 Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції в строки та порядку передбаченому розділом ІV ГПК України.

Повне рішення складено 30.01.2023.

Суддя О.М.Ярмак