ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2023 р. Справа№ 911/950/16 (911/3488/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Гарник Л.Л.

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засідання від 01.02.2023,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022

у справі №911/950/16 (911/3488/20)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до 1) Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" (Відповідач-1)

2) Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (Відповідач-2)

про визнання недійсними правочинів

в межах провадження у справі № 911/950/16

про банкрутство ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз"

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/950/16 за заявою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою суду від 02.06.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20) позовну заяву Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про визнання недійсними правочинів залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, АТ "Укртрансгаз" звернулось безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити позивачу строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20), скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20), прийняти нове рішення по даній справі, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати покласти на Відповідача-1 та Відповідача-2.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2022 апеляційну скаргу АТ "Укртрансгаз" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Гарник Л.Л., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/950/16 (911/3488/20) за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз", Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" про визнання недійсними правочинів в межах провадження у справі № 911/950/16 про банкрутство ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз", відкладено розгляд питання про поновлення чи відмову у поновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження, відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №911/950/16 (911/3488/20).

24.11.2022 до Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №911/950/16 (911/3488/20) у 2-х томах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20) залишено без руху, вказано, що потягом десяти днів з дня вручення даної ухвали скаржник має право усунути недоліки, а саме, подати до Північного апеляційного господарського докази доплати судового збору у встановленому порядку, розмірі (5 169,00 грн).

09.12.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази доплати судового збору у встановленому порядку, розмірі (5 169,00 грн).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 клопотання Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20) задоволено. Поновлено Акціонерному товариству "Укртрансгаз" строк на апеляційне оскарження ухвали господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20). Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі №911/950/16 (911/3488/20). Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.02.2023 об 11 год. 30 хв. Запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 20.01.2023. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 27.01.2023.

26.12.2022, з дотриманням встановленого судом строку, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника АТ «Київоблгаз» (Відповідач - 1) надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник АТ «Київоблгаз» просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишити в силі оскаржувану ухвалу, з огляду на наступне. В силу вимог ст. 203 ЦК України оспорювані договори купівлі-продажу від 26.07.2013 №23-216 та від 31.10.2013 №26-2013-003 укладені з дотриманням загальних вимог чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст оспорюваних правочинів не суперечить ЦК України, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; сторони оспорюваних правочинів на момент їх укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі; особливої форми для оспорюваних правочинів законом не передбачено; оспорювані правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та були виконані обома сторонами в повному обсязі. Також, відповідач - 1 вказує на те, що оспорювані заявником правочини не відносяться до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки останні не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак, не є такими, що порушують публічний порядок. При цьому, вина відповідачів, яка б виражалась в намірі порушити публічний порядок щодо незаконного заволодіння майном заявника не доказана жодними доказами, його правова позиція побудована виключно на припущеннях.

23.01.2023 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду, з пропуском встановленого судом строку, від відповідача - 2 в особі ліквідатора Макового О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого ліквідатор просить суд задовольнити апеляційну скаргу, розгляд апеляційної скарги здійснювати за відсутності ліуквідатора Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" арбітражного керуючого Макового О.В.

У судове засідання 01.02.2023 з`явились представники скаржника та відповідача - 1, решта учасників справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені у встановленому порядку.

В судовому засіданні ставилось на обговорення питання щодо можливості здійснення розгляду апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились в судове засідання, щодо чого представники скаржника та відповідача - 1 не заперечували.

Колегія суддів вирішила за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, з огляду на наступне.

За положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

В даному випадку апеляційна скарга може бути розглянута у судовому засіданні без участі представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, їх неявка не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги у даному судовому засіданні.

Представник скаржника просила суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу, оскаржувану ухвалу суду скасувати, позов задовольнити, представник відповідача - 1 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, що мають значення для справи. Скаржник вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необгрунтованою, з огляду на наступне. При укладенні оспорюваних правочинів сторони не керувались інтересами кредиторів, діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, що призвело до негативних наслідків для кредиторів у вигляді відсутності будь-яких ліквідних активів у відповідача 2. Як зазначає скаржник, на момент укладення оспорюваних договорів існувала підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, заборгованість ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" перед АТ "Укртрансгаз" та іншими кредиторами; контрагент, з яким ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" вчинив оспорювані договори - єдиний засновник (власник) останнього - АТ «Київоблгаз», тобто пов`язана та заінтересована особа; АТ «Київоблгаз», як єдиний засновник (власник) ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" був обізнаний про наявність заборгованості останнього перед АТ "Укртрансгаз" та іншими кредиторами на момент укладення оспорюваних правочинів; відчуження майна ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" було здійснено без огляду на права кредиторів щодо забезпечення їхніх вимог активами відповідача 2. Вищевказані обставини, на думку скаржника, свідчать про ознаки фраудаторних правочинів.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

АТ «Укртрансгаз» (кредитор у справі № 911/950/16 про банкрутство ДП «Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз») звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу від 26.07.2013 №23-216 та від 31.10.2013 №26-2013-003, укладені між ДП Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (продавець, відповідач-2, боржник у справі про банкрутство № 911/950/16) та ПАТ по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (покупець).

В позовній заяві позивач посилається на те, що вказані договори укладено боржником із заінтересованою щодо нього особою у "підозрілий період" протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство сторони договору продавця, що, в свою чергу, є підставою в розумінні положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства для визнання таких правочинів недійсними.

Згідно зі змістом позову, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що на користь відповідача-1, що є заінтересованою особою щодо боржника (відповідач-2) реалізовано активи останнього за заниженою вартістю, отже метою оскаржених правочинів є виведення активів боржника задля уникнення погашення наявної на час укладення оспорюваних правочинів заборгованості, тобто на шкоду кредиторам, в тому числі заявника, а відтак, такі правочини порушують публічний порядок, отже, їх зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2013 між ДП Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (продавець, відповідач-2, боржник у справі про банкрутство № 911/950/16) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 23-216, відповідно до умов якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (далі-товар) за номенклатурою, кількістю та ціною згідно специфікації № 1, № 2 та № 3, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1 договору).

Судом враховано, що найменування Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» змінено на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (АТ «Київоблгаз»), що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з п. 2.1. договору загальна вартість цього договору зазначається в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що продавець протягом п`яти робочих днів з дати підписання сторонами цього договору зобов`язаний передати у власність покупця товар та документи, що підлягають передачі разом з товаром (технічний паспорт, сертифікат якості тощо). Порядок передачі товару покупцю визначається за погодженням сторін.

Передача товару продавцем та прийняття товару покупцем засвідчується актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками та скріплюється печатками сторін в день прийняття-передачі товару. Датою поставки товару є дата складання акту приймання-передачі товару (п. 5.2. договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 11.1. договору).

Сторонами підписано та скріплено відтисками печаток вищевказаний договір.

Продавцем передано, а покупцем прийнято, на виконання вищевказаного договору товар на загальну суму 655472,56 грн. (ціна продажу), в кількості та за вартістю визначеними специфікаціями №№ 1, 2, 3, які є невід`ємними частинами вищевказаного договору, що підтверджується актами від 26.07.2013 приймання-передачі товару за договором купівлі-продажу від 26.07.2013 № 23-216 (належним чином завірені копії специфікацій та вказаних актів додано до позову).

31.10.2013 між ДП «Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (продавець, відповідач-2, боржник у праві про банкрутство № 911/950/16) та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 26-2013-003, відповідно до умов якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар (далі-товар) за номенклатурою, кількістю та ціною згідно специфікації № 1, № 2 та № 3, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1 договору).

Судом враховано, що найменування Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» змінено на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (АТ «Київоблгаз»), що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з п. 2.1. договору загальна вартість цього договору зазначається в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що продавець протягом п`яти робочих днів з дати підписання сторонами цього договору зобов`язаний передати у власність покупця товар та документи, що підлягають передачі разом з товаром (технічний паспорт, сертифікат якості тощо). Порядок передачі товару покупцю визначається за погодженням сторін.

Передача товару продавцем та прийняття товару покупцем засвідчується актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками та скріплюється печатками сторін в день прийняття-передачі товару. Датою поставки товару є дата складання акту приймання-передачі товару (п. 5.2. договору).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представникам та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 11.1. договору).

Сторонами підписано та скріплено відтисками печаток вищевказаний договір.

Продавцем передано, а покупцем прийнято, на виконання вищевказаного договору товар на загальну суму 1151340,77 грн (ціна продажу), в кількості та за вартістю визначеними специфікаціями №№ 1, 2, 3, які є невід`ємними частинами вищевказаного договору, що підтверджується актами від 31.10.2013 приймання-передачі товару за договором купівлі-продажу від 31.10.2013 р. № 26-2013-003 (належним чином завірені копії специфікацій та вказаних актів додано до позову).

Колегією суддів враховано, що вищевказані договори є оплатними, передбачають взаємні права та обов`язки сторін (зокрема, передачу товару та оплату його вартості).

Судом першої інстанції було прийнято до розгляду позовну заяву, з урахуванням положень статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, на які посилався заявник, як таку, за результатами розгляду якої господарський суд постановляє саме ухвалу у відповідності до положень частини четвертої вказаної статті Кодексу.

В подальшому, позивачем під час розгляду його позовної заяви було подано заяву про зміну підстав позову, в якій, крім наведених в позові підстав, він просить суд визнати недійсними договори на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), а також спеціальної норми статті 228 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Частинами першою, другою статті 7 КУзПБ передбачено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України. Господарський суд розглядає спори, стороною яких є боржник, за правилами, визначеним Господарським процесуальним кодексом України.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).

Згідно зі змістом позову заявник (кредитор у справі про банкрутство № 911/950/16) правовою підставою заявлених вимог визначив приписи, зокрема, статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Для правильного вирішення спору у цій справі дослідженню та оцінці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування статті 42 КУзПБ до спірних правовідносин сторін.

02.06.2021 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийняв у справі № 904/7905/16 постанову, в пункті 111 якої сформував висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, згідно з яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у такому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Приписи статті 42 КУзПБ у частині підстав визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (пункт 115 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Укладення договору боржником поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав (пункти 164-165 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

В даному випадку, оспорювані правочини було укладено 26.07.2013 та 31.10.2013, а провадження у даній справі про банкрутство Дочірнього підприємства «Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» порушено ухвалою суду від 02.06.2016.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оспорювані правочини вчинено боржником поза межами "підозрілого періоду", визначеного Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", під час дії якого було вчинено оспорювані правочини, а відтак, виходячи із вищенаведених обставин, в даному випадку, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню, ані положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, на які в тому числі посилається заявник, ані спеціальні положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Колегією суддів враховує правові висновки Верховного Суду щодо подібних правовіднисин відносно застосування Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

У січні 2020 ліквідатор боржника - арбітражний керуючий Маковий О.В. в інтересах Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" звертався із позовною заявою до АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" про визнання недійсними правочинів, а саме: договору купівлі-продажу від 26.07.2013 № 23/216 та договору купівлі-продажу від 31.10.2013 № 26-2013-003, укладених між Дочірнім підприємством "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" та АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз".

Ухвалою господарського суду Київської області від 30.09.2020 у справі № 911/950/16 (суддя Лопатін А.В.) відмовлено у задоволенні заяви арбітражного керуючого Макового О.В. - ліквідатора Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" до АТ "Оператор газорозподільної системи Київоблгаз" про визнання правочинів недійсними.

Приймаючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявленої підстави для визнання спірних правочинів недійсними як таких, що укладені боржником із заінтересованою особою, однак відмовив у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, про що було заявлено відповідачем, без наведення поважності причин пропуску такого строку.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 у справі № 911/950/16 (колегія суддів: Остапенко О.М. - головуючий, Доманська М.Л., Поляков Б.М.) мотивувальну частину ухвали Господарського суду Київської області від 30.09.2020 у справі № 911/950/16 змінено та викладено її в редакції, наведеній у даній постанові. Резолютивну частину ухвали Господарського суду Київської області від 30.09.2020 у справі № 911/950/16 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції керувався правовою позицією щодо застосування принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, в тому числі і Кодексу України з процедур банкрутства, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 911/956/17, згідно з якою до договорів, які укладені до моменту набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину).

За висновком апеляційного суду, у даному випадку норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутств не застосовується, оскільки на момент укладення оспорюваних правочинів діяв Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" і його положення не передбачали такої спеціальної підстави для визнання недійсними договорів як їх укладення із заінтересованими особами, а відтак, відсутні підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу №23/216 від 26.07.2013 та договору купівлі-продажу №26-2013-003 від 31.10.2013, укладених між ДП "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" та АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз", з наведених заявником мотивів.

Не погодившись із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції, ліквідатор Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" - арбітражний керуючий Маковий Олександр Віталійович звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Київської області від 30.09.2020 у справі № 911/950/16.

Підставою касаційного оскарження ліквідатор Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" зазначав, зокрема, неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства у подібних правовідносинах, викладених, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 02.02.2021 у справі №910/12809/16.

Верховний Суд дійшов наступного висновку: « У зв`язку з викладеним, враховуючи, що провадження у даній справі про банкрутство порушено на підставі норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування при розгляді заяви ліквідатора банкрута про визнання договорів купівлі-продажу недійсними підстав недійсності правочинів, передбачених ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Водночас, апеляційний суд не вірно застосував до спірних правовідносин ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі та дійшов помилкового висновку про необхідність застосування норм закону про банкрутство (передбаченої ним спеціальної підстави для визнання недійсним договору), який діяв на момент укладення оспорюваних правочинів, оскільки не врахував, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а на момент укладення у 2013 році (26.07.2013 та 31.10.2013) оспорюваних правочинів провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "Києво-Святошинське управління по експлуатації газового господарства" ПАТ по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" порушено не було.

Разом з тим, зазначені помилкові висновки суду апеляційної інстанції не призвели до прийняття неправильного по суті рішення про відмову у задоволенні заяви ліквідатора банкрута про визнання правочинів недійсними на підставі ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства».

При цьому, в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 також наведено висновок щодо можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених в тому числі нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, з огляду на те, що законодавство про банкрутство є частиною цивільного/ господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема, щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Як вбачається із матеріалів справи, заявник, окрім наведених в положеннях статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства спеціальних підстав визнання правочину, укладеного з боржником недійсним, які не підлягають в даному випадку застосуванню, про що встановлено вище, також посилається на положення статей 3, 13, 203, 215, 228 ЦК України.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (див. висновки сформовані у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

У постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, суд зазначив, що

фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів) в законодавстві України регулюються тільки у певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону про банкрутство, стаття 42 КУзПБ); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23.02.2012 № 4452- VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження").

В даному випадку вказані спеціальні норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та КУзПБ не застосовні до спірних правовідносин, виходячи з дати укладення оспорюваних договорів, про що зазначено вище.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Вищенаведена правова позиція наведена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.07.2021 у справі № 927/531/18.

Згідно зі змістом позову, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, в обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що на користь відповідача-1, що є заінтересованою особою щодо боржника (відповідач-2), реалізовано активи останнього за заниженою вартістю, отже метою оскаржених правочинів є виведення активів боржника задля уникнення погашення наявної на час укладення оспорюваних правочинів заборгованості, тобто на шкоду кредиторам, в тому числі заявника, а відтак, такі правочини порушують публічний порядок, отже, їх зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та третя статті 74 ГПК України).

Тож при зверненні з позовом про визнання недійсними договорів заявник має довести обставини, які на його переконання, є підставою для задоволення такого позову.

Суд першої інстанції вірно встановив відсутність у матеріалах справи доказів того, що ціна продажу майна за оспорюваними договорами купівлі-продажу від 26.07.2013 № 23-216 655472,56 грн та купівлі-продажу від 31.10.2013 № 26-2013-,77 грн є заниженою (тобто такою, що не відповідає ринковій).

Матеріали справи не містять, ані доказів проведення оцінки предметів продажу за оспорюваними договорами, ані клопотання про проведення відповідної судової експертизи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем належними, допустимими, достовірними та вірогідними, в розумінні положень ст. 76-79 ГПК України, доказами не доведено, що активи, які є предметом оспорюваних правочинів, було реалізовано боржником (відповідачем-2) на користь відповідача-1 за заниженою вартістю, що не відповідає ринковій, а відтак, такі правочини вчинено з метою виведення активів боржника та уникнення погашення наявної на час їх укладення заборгованості, тобто на шкоду кредиторам, в тому числі заявника, що, в свою чергу, може свідчити про порушення оспорюваними правочинами публічного порядку і, як наслідок, зміст таких правочинів буде суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судова колегія зауважує, що позивач не обгрунтував та не довів, а суд не мав можливості оцінити майновий стан боржника в цілому на час укладення оскаржуваних договорів, тому не можна стверджувати про те, що активів боржника стало недостатньо для задоволення вимог АТ «Укртрансгаз», у зв`язку з укладенням оспорюваних у даній справі договорів.

Матеріалами справи підтверджено, що покупець здійснив на банківський рахунок продавця оплати на виконання умов вищевказаних договорів, про що свідчать копії банківських виписок та платіжних доручень, долучених до матеріалів справи.

Також однією з підстав недійсності оскаржуваних договорі позивач зазначив спеціальну норму - ст. 228 ЦК України, оскільки, на його думку, відповідні договори порушують публічний порядок, отже, їх зміст суперечить ЦК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у cправі № 910/599/21).

Судова колегія зауважує, що оспорювані позивачем правочини не відносяться до правочинів, які порушують публічний порядок, оскільки договори купівлі-продажу від 26.07.2013 №23-216 та від 31.10.2013 №26-2013-003 не посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямовані на порушення публічного порядку, а відтак, не є такими, що укладені в порушення ст. 228 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 26.07.2013 № 23-216 та від 31.10.2013 № 26-2013-003, у зв`язку із чим правомірно відмовив у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-1 заявлено про застосування строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини третьої та частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку відносно того, що відсутність порушення права позивача, яке б підлягало захисту виключає можливість застосування строку позовної давності, враховуючи відмову в задоволенні позову з вищевказаних підстав, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив відповідачу - 1 в застосуванні строку позовної давності.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної ухвали у даній справі, оскільки не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду колегією суддів, як такі, що не спростовують зроблених судом першої інстанції висновків.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Київської області від 10.08.2022 у справі № 911/950/16 (911/3488/20) залишити без змін.

Матеріали справи № 911/950/16 (911/3488/20) повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 02.02.2023.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

Л.Л. Гарник