СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Харків Справа №922/448/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Чернота Л.Ф., суддя Зубченко І.В., суддя Радіонова О.О.

За участю секретаря судового засідання: За участю представників сторін: від позивача: від відповідача: розглянувши апеляційну скаргу (вх. №1341 Х/3) Яковенко В.С. не з`явились не з`явились Товариства з обмеженою відповідальністю Спеціалізована механізована колона №23, с. Тарасівка, Київська область

на рішення господарського суду Донецької області
від 20.10.2022 року (повний текст складено та підписано 03.11.2022)
у справі за позовом до про№922/448/22 (суддя Жигалкін І.П.) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона №23", с. Тарасівка, Київська область Товариства з обмеженою відповідальністю "Паркінг +", м. Харків визнання недійсним з моменту укладання п. 3.6. та п. 3.7. договору поставки №2019/П/136 від 01.11.2019 р.
ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона № 23" - 03 лютого 2022 р. звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладання п. 3.6. та п. 3.7. договору поставки №2019/П/136 від 01.11.2019, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркінг+", а також покласти на відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані суперечністю змісту п. 3.6. та п. 3.7. договору поставки №2019/П/136 від 01.11.2019 вимогам чинного законодавства України, зокрема ч. 1, 5 ст. 203, ст. 536, ст. ст. 655, 692-693 ЦК України, пп. 14.1.245 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, інтересам позивача-покупця як сторони правочину та змісту правовідносин сторін в сфері купівлі-продажу товару (поставки), враховуючи також те, що п. 3.7. договору у поєднанні із зобов`язанням, передбаченим п. 3.6. договору фактично зобов`язує покупця двічі сплатити вартість поставленого Товару, що суперечить загалом змісту зобов`язання з купівлі-продажу Товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі №922/448/22, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.10.2022 (повний текст складено та підписано 03.11.2022) у справі №922/448/22 відмовлено в позові повністю.

В обґрунтування висновку про відмову в позові суд послався на те, що заявлений позивачем позов про визнання недійсними окремих пунктів договору позбавлений фактичного та правового обґрунтування, є недоведеним в частині їх невідповідності вимогам чинного законодавства України та побудований на вільному тлумаченні окремих положень договору та Закону, що зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволенні зазначеного позову.

При цьому суд зазначив, що враховуючи відсутності в положеннях ЦК України та ГК України визначення поняття товарний кредит та те, що даний зміст цього терміну закріплений зокрема у пп. 14.1.245 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України то така правова конструкція цілком узгоджується з правовими наслідками порушення зобов`язання, визначеними п. 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України (зміна умов зобов`язання), а її застосування сторонами при укладанні договору відповідає як положенням ст. 536, ч. 3 ст. 692 ЦК України, так і встановленим законом принципом свободи договору, який закріплено в ст. ст. 6, 627 ЦК України.

Також суд зазначив про безпідставність посилань позивача на те, що п. 3.6. Договору не відповідає положенням ст. 694 ЦК України, адже не визначає строку проведення розрахунків, порядку нарахування процентів за товар проданий з відстроченням та/або розстроченням, не містить розміру відсотків, строку їх нарахування та оплати, тощо, зазначивши, що вказаним пунктом визначено порядок застосування товарного кредиту, порядок нарахування оплати за користування ним (шляхом їх визначення за відповідною формулою).

Крім цього, суд зазначив про безпідставність доводів позивача про те, що на підставі умов договору він має фактично два рази сплатити вартість отриманого товару, а саме - один раз в порядку визначеному п. 3.1. договору, а другий раз - в порядку, визначеному п. 3.6.- 3.7. договору, пославшись на те, що при укладанні договору сторони керуючись встановленим законом принципом свободи договору узгодили всі умови цього договору, в т.ч. щодо порядку визначення ціни товару та його оплати, порядок визнання в договорі ціни на товар та порядку його оплати узгоджується з положеннями вимог статей 691-692 ЦК України, а нарахування відповідачем до стягнення з позивача значної суми товарного кредиту (що становить суму більшу ніж сума основного боргу) в межах справи № 911/3596/21 має місце саме в зв`язку з тривалим простроченням позивачем виконання своїх зобов`язань з оплати отриманого товару (про що зокрема свідчить розрахунок позовних вимог які містить позовна заява по справі №911/3596/21).

Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Товариство з обмеженою відповідальністю Спеціалізована механізована колона №23 звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 22.11.2022 (зареєстрованою канцелярією суду 08.12.2022 за вх.№1341 Х/3), з додатками, за змістом якої відповідач просить:

- прийняти цю апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження;

- скасувати повністю рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі №922/448/22;

-ухвалити нове рішення, яким задовільнити повністю позовні вимоги ТОВ Спеціалізована механізована колона №23 та визнати недійсним з моменту укладання пункти 3.6 та пункт 3.7 договору поставки №2019/П/136 від 01.11.2019, укладеного між ТОВ Спеціалізована механізована колона №23 та ТОВ Паркінг +;

- судові витрати стягнути з відповідача по справі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що пункт 3.6. договору не містить розміру процентів, оскільки процентна ставка має бути виражена лише у відсотковому співвідношенні до суми простроченої оплати, в той час як зазначений пункт договору передбачає лише формулу обчислення плати за користування товарним кредитом, а норми актів цивільного законодавства не встановлюють розміру процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в договорі не встановлено розміру процентної ставки,такий пункт не відповідає вимогам чинного законодавства, і при цьому відсутні підстави для сплати процентів за статтями 536 та 692 Цивільного кодексу України, за змістом яких договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Крім цього скаржник посилається на незастосування судом першої інстанції положень статей 1055, 1057 Цивільного кодексу України, відповідно до яких умови щодо комерційного кредиту мають бути викладені у письмовій формі виключно у відсотковому співвідношенні, а недотримання цієї вимоги закону в п. 3.6 Договору зумовлює недійсність таких умов з підстав їх невідповідності законодавству.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 08.12.2022 р. в порядку ст. 32 Господарського процесуального кодексу України головуючим (суддею-доповідачем) з розгляду цієї апеляційної скарги визначено суддю Чернота Л.Ф., тоді як іншими членами колегії є Зубченко І.В., Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.12.22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Спеціалізована механізована колона №23 та призначено її до до розгляду на 08.02.23 р. о 10:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №131.

В судове засідання 08.02.2023 представники сторін не з`явислись. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 245-247). Крім того, ухвала суду направлялась на електронні адреси позивача та відповідача.

08.02.2023 від представника ТОВ «СМК №23» (Сонько В.В.) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В обґрунтування клопотання останній азначив, що відповідно до договору про надання правничої допомоги від 12.01.2023 та ордеру від 13.01.2023р. ведення справ було доручено адвокату Сонько В.В. Однак, для напрацювання правової позиції представника скаржника в суді апеляційної інстанції, необхідне ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим, представником подано через електронний суд заяву про доступ до справи.

Судова колегія, розглянувши зазначене клопотання, відмовила у його задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, явка сторін у судове засідання по даній справі не була визнана судом обов`язковою.

Відповідно до вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснювалося за допомогою технічних засобів фіксації та було складено протокол судового засідання.

У відповідності до вимог частини 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона № 23" (позивач/покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Паркінг+" (відповідач/постачальник) був укладений договір поставки №2019/П/136 від 01.11.2019 р. (Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передавати у власність покупцеві асфальтобетонні суміші, бітумну емульсію, відходи фрезерування, пісок, відсів гранітний, щебінь, бетон, борт дорожній та тротуарний (поребрик), вироби з бетону, що надалі іменуються в цьому договорі - "Товар", а покупець зобов`язується оплачувати та прийняти Товар, відповідно до умов договору. (п. 1.1. Договору).

У пункт 1.2. договору, сторони погодили, що кількість, одиниці виміру, ціна одиниці Товару, асортимент Товару встановлюється відповідно до витратних накладних, підписаних сторонами.

Розділом 2 вказаного Договору сторонами було погоджено умови щодо порядку поставки.

Згідно з п. 2.2. Договору, поставка товару здійснюється наступним чином: Покупець не раніше ніж за три робочі дні до орієнтовної дати поставки Товару, зобов`язаний повідомити Постачальника шляхом подачі заявки по факсимільному зв`язку або електронною поштою про намір придбати Товар у Постачальника, а Постачальник зобов`язується прийняти заявку та підтвердити її шляхом надання відповідного рахунку на цю партію Товару, про що повідомляє Покупця.

Поставка кожної партії товару здійснюється не раніше ніж через один робочий день з моменту внесення Покупцем на поточний рахунок Постачальника авансового платежу за дану партію Товару. (п. 2.6. Договору).

Також, учасники вказаного договору передбачили умови оплати у розділі 3 Договору.

Зокрема, згідно з п. 3.1. Договору, після подачі заявки і одержання рахунку на поставку товару Покупець протягом 2- х (двох) банківських днів зобов`язаний внести на поточний рахунок Постачальника авансовий платіж у розмірі 50% (п`ятдесят відсотків) від вартості партії Товару, вказаної у виставленому Постачальником рахунку. Остаточний розрахунок за поставлену партію Товару здійснюється Покупцем протягом 5-ти (п`яти) банківських днів з моменту фактичної поставки Товару.

За умовами п. 3.2. Договору, оплата товару здійснюється засобами безготівкових банківських платежів по реквізитах Постачальника, вказаній у цьому договорі або готівкою в касу Постачальника. Оплата без виставлення рахунку Постачальника не допускається.

При цьому, пунктом 3.6. Договору передбачено, що якщо оплата за фактично поставлений товар не здійснена Покупцем в порядку п. 3.1. Договору протягом 30-ти календарних днів, Постачальник виставляє покупцеві користування товарним кредитом, при цьому товарний кредит розраховується по наступній формулі: С(т.к.)= Кз х Кт.к / 365, Де, С(т.к.) - сума товарного кредиту; Кз - кредиторська заборгованість Покупця перед Постачальником на момент оплати; Кт.к. - кількість днів користування Покупцем товарним кредитом.

У випадку виникнення у Покупця товарного кредиту, Покупець оплачує Постачальникові вартість фактично поставленого товару та послуги товарного кредиту і інші платежі відповідно до умов Договору (п.3.7. Договору).

Договір містить умови, якими урегульовано відповідальність сторін за порушення своїх зобов`язань за договором.

Щодо відповідальності сторін (по умовам договору) зокрема, п. 5.2. договору передбачено, що в разі порушення Покупцем термінів виконання грошових зобов`язань, визначених цим договором, він сплачує Постачальникові за кожен день не виконання зобов`язання пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла з період, за який сплачується пеня, за весь термін прострочення. Позовна давність щодо стягнення пені встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Також Постачальник мас право припинити подальше постачання Товару Покупцеві у разі порушення Покупцем термінів оплати Товару, до моменту повного погашення заборгованості, що утворилася, і сплати пені.

В разі порушення Покупцем термінів проведення розрахунків з Постачальником більш ніж на п`ять робочих днів, Покупець сплачує Постачальнику 20% річних від простроченої суми.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2019. Припинення дії даного договору не звільняє сторони від повного виконання зобов`язань за даним договором (п. 7.1. Договору).

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволенняи позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України).

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачені підстави для визнання правочину недійсним, зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, проте у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є зокрема: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як зазначено вище, підставами позову у даній справі позивач зазначив суперечність оспорюваних пунктів 3.6. та 3.7. Договору поставки № 2019/П/136 від 01.11.2019 вимогам чинного законодавства України, зокрема ч. 1, 5 ст. 203, ст. 536, ст. ст. 655, 692-693 ЦК України, пп. 14.1.245 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, інтересам позивача -покупця як сторони правочину та змісту правовідносин сторін у сфері купівлі-продажу товару (поставки), враховуючи також те, що п. 3.7. Договору у поєднанні із зобов`язанням, передбаченим п. 3.6. Договору фактично зобов`язує Покупця двічі сплатити вартість поставленого Товару, що суперечить загалом змісту зобов`язання з купівлі-продажу Товару.

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що зазначені позовні вимоги є недоведеним в частині невідповідності зазначених пунктів Договору вимогам чинного законодавства України, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні окремих положень договору та Закону.

Так, судом обґрунтовано відхилив доводи позивача щодо, послань на те, що позивачем не доведено суперечність оспорюваних пунктів договору нормам податкового законодавства.

Зокрема, суд першої інстанції правомірно зазначив, що, враховуючи відсутність в положеннях ЦК України та ГК України визначення поняття товарний кредит та те, що даний зміст цього терміну закріплений зокрема у пп. 14.1.245 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України,така правова конструкція цілком узгоджується з правовими наслідками порушення зобов`язання, визначеними п. 2 ч. 1 ст. 611 ЦК України (зміна умов зобов`язання), а її застосування сторонами при укладанні договору відповідає як положенням ст. 536, ч. 3 ст. 692 ЦК України, так і встановленим законом принципом свободи договору, який закріплено в ст. ст. 6, 627 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що до загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 зі справи №375/278/20.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Водночас згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також: у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Суд звертається до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 зі справи №559/1605/18, відповідно до якої (правової позиції) при реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказане про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

У постанові від 25.05.2021 зі справи №149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 Цивільного кодексу України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 Цивільного кодексу України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.

Зазначена правова позиція щодо змісту принципу свободи договору викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від від 03.02.22 у справі №905/730/20.

Відповідно до статті 1057 Цивільного кодексу України, договором, виконання якого пов`язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом.

До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов`язання, і не суперечить суті такого зобов`язання.

Так, статтею 694 Цивільного кодексу України передбачено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Згідно зі статтею 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом наведених норм комерційний кредит являє собою зобов`язальне правовідношення, що виникає з приводу користування чужими грошовими коштами або речами,визначеними родовими ознаками, що складаються внаслідок авансу, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт чи послуг.

При цьому комерційний кредит не має самостійного характеру, оскільки не може бути оформленим як самостійна договірна конструкція, а є складовою інших договорів, що передбачають передачу грошових коштів у власність, тобто надається на виконання договорів з передачі (поставки) майна(товарів),виконання робіт, надання послуг.

Втім, передбачене відповідним договором надання відстрочки чи розстрочки оплати товарів, робіт, послуг може кваліфікуватися як комерційний кредит з відповідними правовими наслідками лише, якщо про це зазначено в договорі.

Зважаючи на зміст наведених норм, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Харківської області про безпідставність посилань позивача на те, що п. 3.6. Договору всупереч положенням ст. 694 ЦК України, не визначає строку проведення розрахунків, порядку нарахування процентів за товар проданий з відстроченням та/або розстроченням, не містить розміру відсотків, строку їх нарахування та оплати, тощо. Оскільки, вказаним пунктом визначено порядок застосування товарного кредиту, порядок нарахування оплати за користування ним (шляхом їх визначення за відповідною формулою).

При цьому суд відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що пункт 3.6. Договору не містить розміру процентів, через те, що не визначає процентної ставки, яка має бути виражена лише у відсотковому співвідношенні до суми простроченої оплати, в той час як зазначений пункт Договору передбачає лише формулу обчислення плати за користування товарним кредитом. Оскільки, вищенаведені положення чинного законодавства, які регулюють комерційний кредит не встановлюють відповідних обмежень щодо визначення розміру процентів за користування комерційним кредитом, який за своєю правовою природою є платою за користування чужиим грошовими коштами. Разом з цим, диспозитивна норма ч. 5 статті 694 Цивільного кодексу України надає право сторонам встановити в договорі купівлі-продажу обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит.

Зважаючи на це, визначення у п. 3.6. Договору розміру процентів за користування комерційним кредитом за формулою, що обчислюється з урахуванням ціни товару не суперечить чинному законодавству, в тому числі положенням щодо свободи договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що вищенаведені умови спірного договору, які визначають оплату процентів за комерційним кредитом на суму, що визнанчається з урахуванням ціни товару та за певних умов (кількості днів прострочення) може відповідати ціні товару, за одночасної наявності обов`язку покупця сплатити ціну товару відповідають чинному законодавству та не можуть бути кваліфіковані як подвійна оплата самого товару, як на це безпідставно посилається позивач.

Враховуючи викладене, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам закону. У зв`язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення та задоволення апеляційної скарги.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статті 86, 129, 236, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Товариство з обмеженою відповідальністю Спеціалізована механізована колона № 23 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Харківської області від 20.10.2022 у справі №922/448/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 08.02.2023 р.

Головуючий суддя Л.Ф. Чернота

Суддя І.В. Зубченко

Суддя О.О. Радіонова