ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023м. ДніпроСправа № 904/3159/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Назаренко Н.Г.,

за участю секретаря судового засідання Риженко Д.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором технічного обслуговування системи газопостачання у розмірі 1 766 342, 83 грн.

Представники:

Від позивача: Медяний О.Ю. довіреність №1Др-45-0123 від 19.01.2023, адвокат

Від відповідача: Чіняєва О.М., ордер серії АЕ № 1150528 від 11.10.2022, адвокат

РУХ СПРАВИ В СУДІ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" про стягнення заборгованості за договором технічного обслуговування системи газопостачання № 32А491-2183-20 від 01.06.2020 у розмірі 1 766 342, 83 грн.

Ухвалою від 26.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Призначено судове засідання на 11.10.2022.

11.10.2022 підготовче засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням судді Назаренко Н.Г. у черговій відпустці.

12.10.2022 від позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

12.10.2022 від відповідача надійшов відзив, в якому він проти позовних вимог заперечив, зазначив, що посилання позивача на акти звіряння взаємних розрахунків в якості підтвердження наявності заборгованості не може прийматися як доказ, оскільки даний документ не є первинним бухгалтерським документом.

Крім того, відповідач зазначив, що позивач не надав в якості доказу надання послуг жодного акту приймання-передачі наданих послуг.

Також відповідач направив клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою від 14.10.2022 відкладено підготовче засідання на 01.11.2022.

20.10.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив.

27.10.2022 від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 1 926 897,98 грн., з яких:

1 766 342,83 грн. - сума основного боргу,

122 903,01 грн. - інфляційні втрати,

20 666,21 грн. - пеня,

16 985,93 грн.- 3% річних.

01.11.2022 в підготовчому засіданні оголошувалась перерва до 28.11.2022.

28.11.2022 позивач в підготовчому засіданні зазначив про часткову оплату заборгованості відповідачем.

Суд прийняв до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

Відповідач в підготовче засідання не з`явився, направив клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою від 28.11.2022 закрито підготовче провадження та перейти до розгляду справи по суті. Справу призначено до розгляду по суті в засіданні на 19.12.2022.

19.12.2022 в засіданні оголошено перерву до 16.01.2023.

19.12.2022 від відповідача надійшло клопотання про відстрочення виконання судового рішення по справі на 6 місяців.

27.01.2022 від позивача надійшла заява про часткову сплату відповідачем боргу в розмірі 350 000,00 грн., внаслідок чого сума позовних вимог становить 1 576,897,98 грн, з яких:

1 416 342,83 грн. - сума основного боргу,

122 903,01 грн. - інфляційні втрати,

20 666,21 грн. - пеня,

16 985,93 грн.- 3% річних.

16.01.2023 сторони в судове засідання не з`явилися.

Позивач направив клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із залученням представника позивача в слідчих діях.

Ухвалою від 16.01.2023 відкладено розгляд справи по суті позовних вимог на 23.01.2023.

23.01.2023 позивач в судове засідання не з`явився.

Суд зачитав позовні вимоги відповідно до приписів ч.6 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач в судовому засіданні зазначив про те, що він не заперечує проти заявлених до стягнення сум. Ним протягом розгляду справи сплачено 450 000,00 грн.

Також відповідач заявив клопотання про відстрочення виконання судового рішення на 6 місяців.

Ухвалою від 23.01.2023 відкладено розгляд справи по суті позовних вимог в межах розумного строку на 31.01.2023.

31.01.2023 позивач в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги.

Відповідач надав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 100%.

Суд бере до уваги, що за змістом ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Згідно ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі; розумність строків розгляду справи судом є одним з основних засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому, розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

Слід також відзначити, що з практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті статті 6 Конвенції, у зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, у зв`язку з поведінкою заявників.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

31.01.2023 в судовому засіданні, в порядку ст. 240 ГК України, прийнято вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, встановив наступне.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №32А491-2183-20 технічного обслуговування системи газопостачання від 01.06.2020 щодо своєчасної та повної оплати послуг з технічного обслуговування системи на загальну суму 1 766 342,83 грн.

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача також 16 985,93 грн. 3 % річних за період з 06.06.2022 по 30.09.2022; 122 903,01 грн. інфляційні втрати за період з 06.06.2022 по 30.09.2022; 20 666,21 грн. пені за період з 06.06.2022 по 30.09.2022.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що наданий позивачем акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

В подальшому, 19.12.2022 відповідач надав клопотання про відстрочення виконання судового рішення по справі, в якому просить суд відстрочити виконання рішення на шість місяців з моменту набрання законної сили рішенням суду по даній справі, в якому також зазначив про часткову сплату суми основного боргу в розмірі 100 000,00 грн. та підтвердив про наявність заборгованості за договором станом на 01.11.2022 у розмірі 1 670 420,31 грн.

ВІДПОВІДЬ ПОЗИВАЧА НА ВІДЗИВ.

Позивач, посилаючись на практику постанови Верховного суду від 07.07.2021 по справі №916/2620/20, зазначає, що акт звірки розрахунків є належним письмовим доказом, яким сторона може підтверджувати обставини, на які вона посилається в позові.

Також позивач додатково надав копії актів приймання-передачі робіт (надання послуг) за період заборгованості за договором з 18.05.2022 по 20.05.2022, на які є посилання в акті звіряння та підписані відповідачем.

ОБСТАВИНИ, ЯКІ Є ПРЕДМЕТОМ ДОКАЗУВАННЯ У СПРАВІ.

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом доказування є обставини укладення договору, строк дії договору, види послуг, строки виконання послуг, специфікації, вартість послуг за договором, умови оплати послуг, наявність актів здачі-приймання робіт (надання послуг), наявність прострочення оплати послуг, правомірність нарахування штрафних санкцій, наявність підстав для зменшення штрафних санкцій та відстрочення виконання рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ.

Між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" (далі - замовник) укладено договір №32А491-2183-20 технічного обслуговування системи газопостачання (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання з надання послуг з технічного обслуговування системи газопостачання будинків (далі послуга з ТО) , які знаходяться в управлінні замовника, та зазначені в додатку № 1 та додатку №2 до договору. (п.1 розділу 1 договору).

Вартість послуг з ТО об`єктів, що надаються виконавцем, наведені у додатку (ах) 1,2 до договору, які є його невід`ємною частиною (п.4 розділу 1 договору).

Загальна (планова) вартість послуг з ТО по договору за рік складає 5 629 545,38 та зазначена в додатку 2 до договору. Щомісячна вартість послуг з ТО за цим договором встановлюється у додатку №2 до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору окремо щодо кожного житлового будинку. Вартість послуг з ТО за цим договором включає відшкодування витрат виконавця та плату за надані послуги. ПДВ сплачується в порядку та розмірах, встановлених чинним законодавством. (п. 1 розділу 2 договору).

Фактична вартість наданих послуг з ТО визначається в щомісячних актах прийому наданих послуг з ТО (далі-Акт) та є підставою для виписки рахунків виконавцем (п.2 розділу 2 договору).

Згідно п. 3 розділу 2 договору, замовник сплачує виконавцю вартість послуг з ТО відповідно до підписаних актів та наданих рахунків, визначених у п.2 цього розділу, на поточний рахунок виконавця з урахуванням ПДВ в такому порядку: протягом 10 робочих днів з дня підписання сторонами акту.

Пунктом 1 розділу 7 договору встановлено, що цей договір є укладеним і набирає чинності з дати підписання його сторонами та діє до 01.03.2021, а в частині виконання розрахунків по договору до повного їх виконання.

Якщо протягом 1 місяця до закінчення строку дії цього договору жодна зі сторін не заявляє про припинення його дії, цей договір вважається укладеним на наступний рік на тих самих умовах.

Позивач зазначає, що в повному обсязі та належним чином виконував обов`язки по договору та надав послуги з технічного обслуговування системи газопостачання, що підтверджується, зокрема, актами приймання-передачі робіт (надання послуг) (т. 1, а.с. 46-250, т.2, а.с. 1-31). Вказані акти підписані сторонами без зауважень та скріплені печатками.

Відповідач обов`язок щодо сплати наданих позивачем послуг виконував частково, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 1 766 342,83 грн.

Матеріали справи також містять акт звіряння від 16.06.2022, підписаний сторонами без заперечень та скріплений їх печатками, згідно якого за спірним договором наявна заборгованість станом на 31.05.2022 в розмірі 1 766 342,83 грн.(т.1, а.с. 15 -20).

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. За приписами ч. 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Частина 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передбачає, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема, безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Наявність заборгованості відповідач визнав, зазначив про часткову її сплату в розмірі 450 000,00 грн.

Суд зазначає, що матеріали справи містять платіжне доручення № 13941 від 26.10.2022 на суму 100 000,00 грн. та платіжну інструкцію № 14616 від 19.01.2023 на суму 100 000,00 грн., які свідчать про часткову сплату відповідачем суми боргу.

Крім того, позивач 27.12.2022 надав заяву про часткову сплату основного боргу, в якій зазначив про сплату відповідачем 350 000,00 грн. основного боргу, а саме: 26.10.2022 в розмірі 100 000,00 грн., 03.11.2022 в розмірі 200 000,00 грн. та 07.11.2022 в розмірі 50 000,00 грн. та про те, що не підтримує позовні вимоги в цій частині та просить стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 1 576 897,98 грн., а також штрафні санкції.

Таким чином, відповідач, після звернення позивача до суду, сплатив заборгованість в розмірі 450 000,00 грн.

Доказів сплати заборгованості за надані послуги в розмірі 1 316 897,98 грн. матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене та визнання відповідачем заборгованості за договором, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 316 897,98 грн. підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Вчинення будь-яких дій, які не є способом припинення зобов`язання, що становить предмет спору, не свідчить про відсутність спору. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми можливе лише в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення спору та припинив існування вже після відкриття судом провадження у справі та перебування справи у суді. Якщо ж предмет спору був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина не тягне за собою такий наслідок, як закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Зважаючи на те, що між сторонами врегульовані спірні питання щодо оплати заборгованості в розмірі 450 000,00 грн., суд вважає за можливе закрити провадження в цій частині.

Правомірність нарахування 3% річних.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 16 985,93 грн. 3 % річних за період з 06.06.2022 по 30.09.2022, нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд визнає, як правомірні, обґрунтовані (здійснений позивачем розрахунок перевірено судом) та такі, що підлягають задоволенню.

Правомірність нарахування інфляційних втрат.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" встановлено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивач заявив вимогу про стягнення 122 903,01 грн. інфляційних втрат за період з 06.06.2022 по 30.09.2022

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат, суд виявив помилку, тому вимога є такою, що підлягає частковому задоволенню в розмірі 66 097,37 грн.

В частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 56 805,64 грн. слід відмовити.

Правомірність нарахування пені.

У відповідності до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із наслідків порушення зобов`язання є оплата пені.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 2 розділу 5 договору визначено, що за несвоєчасне здійснення оплати за послуги (роботи), надані (виконані) виконавцем, замовник сплачує пеню в розмірі 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмірі сплаченої пені не може перевищувати 100% загальної суми боргу.

Позивач нарахував 20 666,21 грн. пені за період прострочення з 06.06.2022 по 30.09.2022.

Суд перевірив розрахунки позивача та вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в розмірі 20 666,21 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій на 100% суд зазначає таке.

Клопотання мотивоване об`єктивними обставинами, складною ситуацією в державі та її економічним становищем, а також нарахуванням позивачем і інших штрафних санкцій.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи тощо.

Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та засадах господарського судочинства, визначених статтею 2 Господарського процесуального кодексу України.

Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд об`єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, враховуючи часткову оплату відповідачем боргу, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача на 50%.

Таким чином, задоволенню підлягає пеня у розмірі 10 333,11 грн.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 1 316 342,83 грн., пені у розмірі 10 333,11 грн., інфляційних втрат у розмірі 66 097,37 грн., 3% річних у розмірі 16 985,93 грн.

Відповідач також заявив клопотання про відстрочення виконання рішення на 6 місяців з моменту набрання законної сили рішенням суду по даній справі.

Клопотання мотивоване тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Екологія-Д» на підставі договорів про надання послуг з управління багатоквартирними будинками, укладених з виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, від імені та в інтересах співвласників будинків, з 01.03.2020 по 31.05.2022 надавало послуги з управління багатоквартирними будинками, що розташовані у Амур-Нижньодніпровському, Новокодацькому, Самарському, Центральному, Чечелівському, Шевченківському районах м. Дніпро.

До складових послуг з управління багатоквартирними будинками входить послуга з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем газопостачання, в наслідок чого відповідач уклав з позивачем договір технічного обслуговування систем газопостачання №32А491-2183-20 від 01.06.2020.

Відповідач виконував в повному обсязі взяті на себе зобов`язання з моменту укладення і до квітня 2022, зважаючи на низьку платіжну дисципліну співвласників будинків, що на початку була обумовлена карантином, встановленим на території України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та в подальшому ускладнена військовою агресією російської федерації.

Станом на 01.07.2022 заборгованість населення за отриманні послуги з управління багатоквартирними будинками в місті Дніпро становить 146 795 857,92 грн.

Відповідач зазначив, що перебуває у скрутному фінансовому становищі, що також пов`язано із низькою платіжною дисципліною споживачів послуги послуг із вивезення побутових відходів у місті Дніпро.

Так, Відповідач, згідно з наказом Департаменту екологічної політики Дніпровської міської ради № 25 від 08.05.2020 року визначений виконавцем послуг із вивезення побутових відходів у місті Дніпро за територіальним принципом є ТОВ «Екологія-Д».

Станом на 01.10.2022 споживачі заборгували Відповідачеві 157 230 061,17 грн. за послугу з вивезення побутових відходів у місті Дніпро.

Поряд з тим, на сьогоднішній день підприємство Відповідача налічує 777 працівників, що в свою чергу викликає у Відповідач першочергові зобов`язання з виплати заробітної плати працівниками, сплати до загальнодержавного та місцевого бюджетів податків, зборів та обов`язкових платежів.

Виконання умов договору ускладнено також військовою агресією російської федерації проти України.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 "Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" нарахування та стягнення штрафів або пені, інфляційних нарахувань, відсотків річних у разі несвоєчасної або неповної оплати за житлово-комунальні послуги населенням - заборонено. Вищенаведене призвело до ще більшого сповільнення здійснення споживачами оплат за отримані послуги.

Відповідач зазначив, що, враховуючи значну фінансову заборгованість, з метою недопущення арешту його коштів та фактичної неплатоспроможності останнього, виникає потреба у відстроченні вказаного рішення задля фактичної можливості здійснити всі фінансові зобов`язання, покладені на Відповідача.

Позивач проти задоволення клопотання про відстрочення виконання рішення заперечив, зазначив, що наведені відповідачем обставини складного матеріального становища не є виключними і стосуються всіх учасників господарських правовідносин, в тому числі і позивача, який, через невиконання грошових зобов`язань відповідачем позбавлений можливості виконувати аналогічні зобов`язання перед контрагентами, працівниками, та вести господарську діяльність.

Дослідивши подане клопотання, суд дійшов висновку про його часткове задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

У відповідності до ч.1ст. 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Положеннями ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається п.1 ст.6 Конвенції (§24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бакай та інші проти України» від 09.11.2004).

Одночасно держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення у справі «Фуклев проти України»). Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього апарату (рішення у справі «ComiNgersoll S.A.» проти Португалії).

Приписами ч.ч.1-4 ст.331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

При цьому, розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення (ч.5 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, в розумінні наведеної норми, відстрочка це відкладання чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

З метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для «потерпілої сторони», 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Аналіз наведеного вище свідчить про те, що відстрочка виконання рішення суду можлива лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення. Визначальним фактором є винятковість цих випадків та їх об`єктивний вплив на виконання судового рішення та не залежать від волі сторін.

При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення з відстроченням, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Діючим законодавством не передбачено переліку обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Суд оцінює докази відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх матеріалів справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, оскільки ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставою для відстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, предметом доказування є існування таких обставин.

У ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення.

За змістом наведених норм, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Поряд з цим, у ГПК України та спеціальному законі, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочки.

Так, згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" про відстрочення виконання судового рішення до 30.03.2023.

Щодо обґрунтування кожного доказу суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

За змістом статті 129 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи здійснюється розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви позивач згідно платіжних доручень № 15123 від 30.08.2022 на суму 26 495,14 грн. (т. 1, а.с. 3) та № 2 436 від 26.10.2022 на суму 2 481,00 грн. (т.2, а.с. 35).

Таким чином, загальна сума сплаченого судового збору становить 28 976,14 грн.

Крім того, суд зазначає, що за позовні вимоги, заявлені позивачем заявою про збільшення позовних вимог, наданою позивачем 27.10.2022 у розмірі 1 926 897,98 грн. судовий збір, який потрібно було сплатити, становить 28 903,47 грн.

Таким чином, сума надлишково сплаченого позивачем судового збору становить 72,67 грн.

Також судом закрито провадження у справі в частині стягнення заборгованості в розмірі 450 000,00 грн., на підставі п. 2. ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Згідно із положеннями п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Однак, ч. 3 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однакякщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Зважаючи на викладене, поверненню підлягає надлишково сплачений судовий збір згідно платіжного доручення № 2 436 від 26.10.2022 в розмірі 72,67 грн., який повертається відповідною ухвалою, у разі подання позивачем відповідного клопотання.

З урахуванням положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" про стягнення заборгованості за договором технічного обслуговування системи газопостачання у розмірі 1 926 897,98 грн.. задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" (49000, м. Дніпро, вул. Павла Чубинського, буд. 2А; ідентифікаційний код 42353652) на користь Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Дніпрогаз" (49101, м. Дніпро, вул. Олександра Кониського, буд. 5, ідентифікаційний код 20262860) основний борг у розмірі 1 316 342,83 грн., пеню у розмірі 10 333,11 грн., інфляційні втрати в розмірі 66 097,37 грн., 3% річних у розмірі 16 985,93 грн., судовий збір у розмірі 28 903,47 грн., про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення основного боргу в розмірі 450 000,00 грн. провадження у справі закрити.

В решті позовних вимог відмовити.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Екологія-Д" про відстрочення виконання рішення задовольнити частково.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 31.01.2023 до 30.03.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.02.2023.

Суддя Н.Г. Назаренко