ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року Справа № 915/1489/20(490/4801/21)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Давченко Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Сулейманової С.М.

та представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився

розглянувши матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )

до відповідача: Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (54029, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 2-А, ел.пошта: ; )

про: стягнення 157139,87 грн.,

у межах справи №915/1489/20 про банкрутство Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" ()

розпорядник майна: арбітражний керуючий Юринець Арсен Володимирович (01001, м. Київ, а/с 259-В; ел.пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 )

в с т а н о в и в:

Гр. ОСОБА_1 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" () (- далі ДП "Миколаївський облавтодор") про стягнення 10723,80 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 146416,07 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з липня 2019 року по 16 червня 2021 року.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.06.2021 було залишено без руху дану позовну заяву та встановлено строк на усунення недоліків.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12.07.2021 відкрито провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, розгляд справи по суті призначено на 27.09.2021.

27.09.2021 судом було відкладено розгляд даної справи на 18.10.2021. У вказану дату судом було прийнято ухвалу про поновлення розгляду цивільної справи та призначено розгляд на 19.10.2021.

У зв`язку з порушенням Господарським судом Миколаївської області відносно відповідача справи про банкрутство (справа № 915/1489/20), ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.10.2021 постановлено матеріали справи передати за підсудністю до Господарського суду Миколаївської області.

Справа надійшла до Господарського суду Миколаївської області. 18.11.2021р.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2021, визначено головуючим у справі № 490/4801/21 суддю Ткаченка О.В.

Розпорядженням керівника апарату Господарського суду Миколаївської області №122 від 19.11.2021 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 490/4801/21 (за позовної заявою ОСОБА_1 до ДП "Миколаївський облавтодор" про стягнення заборгованості по нарахованій, але невиплаченої заробітної платі) шляхом передання її головуючій судді Давченко Т.М., яку автоматизована система документообігу суду визначила головуючою суддею у судовій справі № 915/1489/20 про банкрутство Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (ідентифікаційний код 31159920).

За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №490/4801/21 було передано для розгляду судді Давченко Т.М., в провадженні якої перебуває справа про банкрутство ДП "Миколаївський облавтодор".

Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, зокрема, спори про стягнення заробітної плати.

Аналогічні положення містяться у ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 24.11.2021 судом прийнято справу №490/4801/21 до свого провадження для розгляду в межах справи 915/1489/20 про банкрутство ДП "Миколаївський облавтодор", справі присвоєно номер 915/1489/20(490/4801/21), підготовче засідання у справі призначено на 22.12.2021, встановлено сторонам процесуальні строки для подання суду заяв по суті справи. Указану ухвалу сторонам отримано вчасно, що підтверджено наявними у справі повідомленнями про вручення (а.с. 76-77).

22.12.2021 судом постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження та відкладення підготовчого засідання на 16.02.2022.

16.02.2022 судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення розгляду справи по суті на 24.03.2022, проте в указану дату засідання не відбулось у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введенням на всій території України воєнного стану за Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, та проведенням активних бойових дій на території Миколаївської області та міста Миколаєва.

Наказом голови Господарського суду Миколаївської області від 02.03.2022 судові засідання, призначені з 02.03.2022 по 01.04.2022, були скасовані, враховуючи ведення бойових дій на адміністративно-територіальній одиниці місця розташування суду.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи, зокрема, неможливість здійснення правосуддя Господарським судом Миколаївської області під час воєнного стану, Голова Верховного Суду розпорядженням від 22.03.2022 № 12/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Господарський суд Одеської області.

Голови Верховного Суду від 25.07.2022 № 41 з 26.07.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

За вказаних обставин, розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Ухвалою суду від 31.10.2022 призначено дану справу до розгляду на 14.11.2022.

Ухвалою суду від 14.11.2022 розгляд справи відкладено на 16.01.2023.

Враховуючи воєнну ситуацію та стан небезпеки у Миколаївській області, з метою забезпечення балансу між нормами ст. 3 Конституції України, ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням положень Закону України "Про правовий режим воєнного стану", приймаючи до уваги обставини даної справи, судом створено учасникам умови належного балансу безпеки та ефективної реалізації їх процесуальних прав, шляхом визнання явки у вказане засідання необов`язковою.

Поштова кореспонденція із зазначеною вище ухвалою суду, повернулась до суду з відміткою підприємства зв`язку "адресат відсутній за вказаною адресою".

Положеннями частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Відповідно до пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення, зокрема, є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Слід зауважити, що попередні процесуальні документи суду у даній справі також були надіслані на ті ж самі адреси, однак були отримані адресатами.

Також суд зауважує, що ухвали суду про призначення розгляду даної справи було оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним та безкоштовним.

Таким чином, судом вчинено належні дії для повідомлення учасників справи про дату, час та місце проведення судового засідання.

Сторони правом участі у судовому засіданні не скористались.

Відповідач у підготовчі засідання та у судове засідання з розгляду справи по суті не з`являвся, правом щодо надання відзиву не скористався, заперечень по суті заявлених позивачем вимог не надав.

Відповідно до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України участь в судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.

Явка представників сторін у судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути справу, суду не повідомлялося.

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Таким чином, беручи до уваги, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду заяви, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

16.01.2023 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об?єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 на підставі наказу № 71-ок від 09.09.2008 була прийнята на роботу в філію «Варварівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду прибиральниці промислових приміщень.

Слід зазначити, що у подальшому філію «Варварівська ДЕД» Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» було припинено.

Наказом від 19.06.2019 №8-вк гр. ОСОБА_1 було звільнено з посади дорожнього робітника 1-розряду у зв`язку з припиненням (реорганізацією) філії відповідно до приписів п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги.

Відповідно до довідки від 31.07.2019 № 144, виданої філією відповідача, сума заборгованості по заробітній платі дорожнього робітника 1-розряду філії відповідача - «Варварівська ДЕД» ОСОБА_1 станом на 30.06.2019 складає 10723,80 грн (а.с.23) із зазначенням помісячної заробітної плати за кожний місяць за період з квітня 2019 року по червень 2019 року. Також у довідці указано розмір середньоденної заробітної плати - 201.22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в день звільнення, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів повного розрахунку з позивачем.

У відповідності до ч.ч. 1, 4, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Європейський Суд з прав людини в рішенні від 28.03.2006 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як зазначила позивачка, в день звільнення їй не виплачена заробітна плата за квітень - червень 2019 у розмірі 10723,80 грн.

Згідно довідки філії "Варварівська дорожньо експлуатаційна дільниця" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" № 144 від 31.07.2019 заборгованість по заробітній платі становить 10723,80 грн, у тому числі: за квітень 2019 у сумі 923,00 грн, травень 2019 в сумі 1858,00 грн, за червень 2019 в сумі 7942,8 грн.

Відповідачем станом на 16.01.2023 не надано доказів виплати позивачці заробітної плати, що належить їй від підприємства, з огляду на що, господарський суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 10723,80 грн.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, господарський суд зазначає наступне.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивачка у позовній заяві розрахувала середньоденний заробіток самостійно у розмірі 296,99 грн взявши для розрахунку травень та червень 2019 року. Слід зауважити, що гр. Меркур`єву звільнено 19.06.2019, тобто, червень не повний місяць відпрацовано. Суд не погоджується з поданим розрахунком та вважає доцільним визначити суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні із застосуванням середньоденного розміру з/п, визначеного у довідці працедавця, наданій позивачкою разом з позовом - 201.22 грн.

Відповідно до довідки філії "Варварівська дорожньо експлуатаційна дільниця" Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" №144 від 31.07.2019 вбачається, що середній одноденний заробіток позивача становить 201.22 грн.

Таким чином, із урахуванням принципу диспозитивності, за весь період прострочення, починаючи з 1 липня 2019 року по червень 2019 року (до дати звернення до суду - 17.06.2021) середній заробіток становить 99201,46 грн (493 дні*201,22 середньоден.з/п).

Станом на 16.01.2023 відповідачем не надано доказів погашення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні у розмірі.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем було виконано.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, позовні вимоги належить задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 10723,80 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (до дати звернення до суду з даним позовом) у розмірі 99201,46 грн, у задоволенні решти вимог належить відмовити.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України, сплачений судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем були здійснені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1464,17 грн, що підтверджується доданою до позову квитанцією №0.0..1 від 08.07.2021 (згідно ухвали Центрального районного суду від 25.06.2021).

З урахуванням того, що позовні вимоги у загальному розмірі 157139,87 грн. задоволено частково, стягнуто 109925,26 грн, сума судового збору яку належить стягнути з відповідача становить 1024,20 грн.

Керуючись ст. 47, 94, 115-117 Кодексу законів про працю України, ст. 20, 129, 238, 240, 241, 256 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (; вул. Галини Петрової, 2-А, м. Миколаїв, 54029) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) 10723,80 грн заборгованості по заробітній платі, 99201,46 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 1024,20 грн судових витрат.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складений та підписаний 26.01.2023.

Суддя Т.М. Давченко