СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Харків Справа №917/558/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

при секретарі судового засідання Беккер Т.М.,

за участю представників:

позивача (у режимі відеоконференції) Сокуренко Є.С., свідоцтво №1806 від 25.07.2017 року, довіреність №7739-К-Н-О від 06.09.2021 року;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» (вх.№1376Х/1) на рішення Господарського суду Полтавської області від 10.11.2022 року у справі №917/558/22,

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (юридична адреса: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д; адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30, ),

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» (39602, Полтавська обл., м. Кременчук, просп. Свободи, 78-А, ),

про стягнення 509760,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» про стягнення 509760,00 грн. попередньої оплати за договором поставки товару №2412 від 24.12.2021 року.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10.11.2022 року у справі №917/558/22 (повний текст складено 10.11.2022 року, суддя Мацко О.С.) позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 509760,00 грн. попередньої оплати за договором поставки товару №2412 від 24.12.2021 року, 7646,40 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 10.11.2022 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що його місцезнаходження та виробничі потужності зосереджені у місті Кременчук. На даний час немає можливості безпечно жити та працювати у місті, внаслідок чого більшість працівників підприємства виїхали та не мають змоги повернутися. Наведене у своїй сукупності стало причиною відтоку робочої сили з міста Кременчук та зупинення роботи більшості підприємств в тому числі й відповідача. При цьому, як вбачається із цілей ударів окупаційних сил, під прицілом перебуває саме промислова інфраструктура. Фактично запустити нормальну роботу підприємства неможливо.

Скаржник вказує, що про наявність форс-мажорних обставин про які суд першої інстанції не зазначав. Так, Торгово-промислова палата України листом вих.2024/02.0-7.1 вiд 28.02.2022 року визнала факт військової агресії Росії проти України обставинами, які є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними для суб`єктів господарської діяльності, і за яких неможливе виконання у встановлений термін законодавчих чи інших нормативних актів у період з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення.

Апелянт звертає увагу на те, що у договорі - розділом 9 сторони чітко визначили, що в разі настання обставин непереборної силу (форс-мажор), що потягли за собою неможливість повного чи часткового виконання зобов`язань за договором, термін виконання зобов`язань відсувається відповідно до часу, протягом якого будуть діяти такі обставини. Таким чином, на думку скаржника, враховуючи що на всій території України починаючи з 24 лютого 2022 року фактично ведуться воєнні дії, приймаючи до уваги приписи листа ТТП України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року і що станом на момент початку повномасштабної війни строк виконання зобов`язання з поставки ще не настав, то станом на день подання цього позову предмет спору відсутній, так як крайній строк виконання зобов`язання ще не настав.

Також апелянт звертає увагу, що умови договору є діючими, а сам договір ніким не відмінений, а отже вимога про повернення попередньої оплати є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача; встановлено строк на протязі якого позивач має право подати відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Запропоновано учасникам справи визначитися зі своєю явкою у судове засідання (можливістю його проведення за відсутністю представника) шляхом своєчасного повідомлення суду. Повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про можливість подати документи у справі на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису з урахуванням вимог Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Офіційна електронна пошта суду: . Доведено до відома учасників справи, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи про час та місце судового засідання повідомлялись шляхом направлення на їх поштові адреси та на електронні адреси, що наявні у матеріалах справи (повідомлені учасниками справи шляхом зазначення у документах, які надавались до суду) копії ухвали суду від 09.01.2023 року.

Згідно із Законом України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення (включаючи ухвали суду господарського суду про відкриття провадження у справі) є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання (ст. 2). Для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень; суд вносить до Реєстру всі судові рішення, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту (ст. 3). Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ст. 4).

Ухвали суду у даній справі розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що підтверджується даними вказаного Реєстру, який є відкритим.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції було вчинено всі належні та допустимі заходи направленні на повідомлення учасників справи про час та місце судового засідання.

23.01.2023 року на вимогу вищевказаної ухвали до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №917/558/22 з суду першої інстанції.

25.01.2023 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1022), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання 31.01.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що суд попереджав сторони, що нез`явлення у судове засідання апеляційної інстанції (особисто чи представників) належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не тягне за собою відкладення розгляду справи на іншу дату, а також не перешкоджає розгляду справи по суті; в апеляційній інстанції викладено доводи та вимоги заявника, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутності апелянта за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 31.01.2023 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, 24.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» (постачальник, відповідач у справі) та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (покупець, позивач у справі) укладено договір поставки №2412.

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору постачальник зобов`язався поставити покупцю товар (Сміттєвоз бокового завантаження ВЛІВ Міні Б 12-10 MZ 4371 на базі автомобільного шасі МАЗ 4371 у кількості 1 одиниці) в строк, що не перевищує 60 робочих днів з дати підписання договору, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 4.4 договору днем поставки товару вважається дата фактичної передачі товару представникам покупця та підписання акту приймання-передачі товару.

Пунктом 5.1 договору №2412 від 24.12.2021 року визначено, що розрахунки за поставлений товар здійснюються на наступних умовах:

- 30%, що становить 509760,00 грн., у т.ч. ПДВ 84960,00 грн. попередньої оплати від суми відповідно до виставленого рахунку впродовж 10 робочих днів з дати підписання договору;

- остаточний розрахунок в розмірі 70%, що становить 1189440,00 грн., у т.ч. ПДВ 198240,00 грн. здійснюється за фактом приймання-передачі товару, в день надання повідомлення від продавця про готовність товару.

Матеріали справи свідчать, що договір поставки №2412 підписано сторонами та скріплено печатками підприємств.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» надано Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» рахунок №230 від 30.12.2021 року на оплату товару згідно з договором поставки товару №2412 від 24.12.2021 року на суму 509760,00 грн. (а.с. 25).

Позивачем було здійснено оплату вказаного рахунку згідно з меморіальним ордером №M1AO16SUMC від 10.01.2022 року (а.с. 26).

Посилаючись на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» не було виконано умови договору №2412 від 24.12.2021 року щодо поставки товару, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 509760,00 грн. грн. попередньої оплати за вказаним договором.

За своєю правовою природою, договір по даній справі є договором поставки.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж; якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265 Господарського кодексу України, до відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 663 Цивільного кодексу України визначає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання за договором поставки товару №2412 від 24.12.2021 року щодо здійснення попередньої оплати товару на суму 509760,00 грн. Натомість докази на підтвердження виконання відповідачем умов договору №2412 від 24.12.2021 року щодо поставки товару в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів і до апеляційної скарги. При цьому, за текстом апеляційної скарги вбачається факт визнання обставини не поставки товару покупцю.

Колегія суддів Східного апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по поставці товару за договором поставки №2412 від 24.12.2021 року. Таким чином, місцевий господарський суд з огляду на приписи ст. 693 Цивільного кодексу України та наявні між сторонами правовідносини, дійшов правомірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, що позовні вимоги про стягнення 509760,00 грн. попередньої оплати за договором поставки товару №2412 від 24.12.2021 року є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо доводів апелянта викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Слід враховувати, що сторони, укладаючи договір, погодили всі його істотні умови, в тому числі ціну та строки поставленого товару. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із відповідними зобов`язаннями, які взяв на себе підписанням договору.

Необхідно врахувати, що відповідач як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, усвідомлювало необхідність поставки товару, оскільки будь-які законодавчі підстави для звільнення від такого обов`язку відсутні, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання зобов`язання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 року по справі №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 року по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Апелянтом не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 року в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки.

Колегія суддів відмічає, що за пунктом 1.1 договору поставки відповідач зобов`язався поставити товар у строк, що не перевищує 60 робочих днів з дати підписання договору. Датою підписання договору є 24.12.2021 року. Тобто, закінчення терміну строку поставки припадає у період введення воєнного стану.

Разом з тим, у розділі 9 договору поставки «Обставини непереборної сили» сторони визначили, що при настанні обставин нездоланної сили, тобто неможливості повного чи часткового виконання кожної зі сторін зобов`язань за цим договором, у тому числі: пожеж, стихійних лих, воєнних операцій будь-якого характеру, блокади, актів влади й інших, що не залежать від сторін обставин, термін виконання зобов`язань відсувається відповідно до часу протягом якого будуть діяти такі обставини. При цьому, якщо обставини будуть продовжуватися більше 3 місяців, то кожна зі сторін буде вправі відмовитися виконувати свої договірні зобов`язання і у даному випадку, жодна зі сторін не буде мати права жадати від іншої сторони відшкодування збитків. Сторона, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна негайно сповістити іншу сторону про настання і припинення обставин, що перешкоджають сторонам у виконанні договору.

Тобто, сторони прямо передбачили можливість відмови від виконання договірного зобов`язання. Слід відмітити, що обставини непереборної сили тривають більше 3 місяців, а позивач звернувся до суду з позовом у даній справі вже після спливу такого строку. До того ж позивач не заявляв до стягнення збитки, а керуючись умовами договору та приписами ст. 693 Цивільного кодексу України просив повернути сплачену ним суму авансового платежу.

Наразі матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем умов розділу 9 договору, зокрема, щодо негайного сповіщення позивача про настання обставин, що перешкоджають сторонам у виконанні договору.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №910/12382/17).

У апеляційній скарзі, апелянт звертав увагу на те що постачання обладнання на базі автомобіля МАЗ взагалі є неможливим, оскільки виробництвом автомобільного шасi МАЗ фактично займається ворог України - Державне підприємство республіки Білорусь - Мінський Автомобільний Завод. В зв`язку із зазначеним вже повною мірою виготовлене обладнання виробник фактично позбавлений можливості встановити на автомобільне шасі в зв`язку з його відсутністю, що прямо пов`язана з війною. Апелянт вказує, що він неодноразово звертав увагу покупця на зазначені обставини та прохав погодити зміни до замовлення, але пропозиції не знайшли позитивної відповіді.

Колегія суддів відмічає, що по-перше, у підтвердження таких доводів апелянтом не надано будь-яких доказів. По-друге, таке посилання опосередковано підтверджує обставини неможливості виконання прийнятого на себе за договором зобов`язання по поставці товару, а отже ставить під сумнів правомірність знаходження коштів авансового платежу за таким договором у відповідача.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом всупереч приписів ст. 73 та ст. 74 Господарського процесуального кодексу України не доведено факту, а також не надано належних та допустимих доказів у підтвердження належного виконання умов договору поставки №2412 від 24.12.2021 року.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Полтавської області від 10.11.2022 року у справі №917/558/22, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Комунальна техніка» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 10.11.2022 року у справі №917/558/22 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09.02.2023 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук