ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2023 року Справа № 924/568/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Петухов М.Г.
секретар судового засідання Першко А.А.

за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився

від відповідача - не з`явився

прокурор - Безпалов А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Левицької Марії Михайлівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 (повний текст складено 19 жовтня 2022 року, суддя Вибодовський О.Д.)

за позовом Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Розсошанської сільської ради Хмельницького району

до фізичної особи-підприємця Левицької Марії Михайлівни

про розірвання договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 задоволено позов Заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Розсошанської сільської ради Хмельницького району до фізичної особи-підприємця Левицької Марії Михайлівни про розірвання договору оренди земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку.

Розірвано договір оренди земельної ділянки б/н від 29 червня 2006 року укладений Ярмолинецькою районною державною адміністрацією та ФОП Левицькою Марією Михайлівною щодо земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :07:038:0001, загальною площею 61,1000 га розташованої в межах населеного пункту с. Михайлівка Розсошанської ОТГ Хмельницького (Ярмолинецького) району.

3обов`язано ФОП Левицьку Марію Михайлівну повернути територіальній громаді в особі Розсошанської сільської ради земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :07:038:0001, загальною площею 61,1000 га розташованої в межах населеного пункту с. Михайлівка, Розсошанської ОТГ Хмельницького (Ярмолинецького) району.

Присуджено до стягнення з ФОП Левицької Марії Михайлівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Хмельницької обласної прокуратури (м. Хмельницький, пров. Військоматський, буд. 3, код 02911102) - 4 962,00 грн. (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

Вказане рішення мотивоване тим, що порушення умов договору щодо своєчасного та в повному обсязі сплати орендної плати свідчить про неможливість досягнення орендодавцем мети договору (отримання плати за оренду земельної ділянки) та неотримання того, на що розраховував орендодавець, укладаючи спірний договір. Наведене дає підстави для висновку про наявність істотного порушення відповідачем умов договору оренди землі від 29 червня 2006 року, що, у свою чергу, є підставою для його розірвання.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, фізична особа-підприємець Левицька Марія Михайлівна звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22, а позовну заяву залишити без розгляду.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що громадяни, які мають статус фізичної особи-підприємця та підпадають під ознаки відповідних пунктів статті 5 Закону України "Про судовий збір", мають право користуватися пільгами, визначеними цією статтею. Тому судом першої інстанції неправомірно було стягнуто з відповідача судові витрати у вигляді судового збору так як вона є інвалідом 2 групи, про що позивачу було відомо, проте, в позовній заяві він про вказане нічого не зазначив.

Крім того, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції не було враховано безпідставність звернення до суду саме органом прокуратури. Із доказів, які додані до позовної заяви не прослідковується та обставина, що орган місцевого самоврядування не виконував чи неналежним чином виконував покладені на нього обов`язки щодо спонукання до виконання договору оренди відповідачем. Як наслідок у органів прокуратури не було підстав для звернення до суду в інтересах органу місцевого самоврядування.

Листом №924/568/22/6021/22 від 10 листопада 2022 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Хмельницької області.

05 грудня 2022 року до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №924/568/22.

Протоколом повторного автоматизовано розподілу судової справи між суддями від 12 грудня 2022 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Грязнова В.В., внесено зміни до складу колегії суддів та визначено наступний її склад: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Левицької Марії Михайлівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 та призначено дату судового засідання на "18" січня 2023 р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.

Від Хмельницької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
16 січня 2023 року від Розсошанської сільської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 прийняте із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

18 січня 2023 року від Розсошанської сільської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони.

18 січня 2023 року від представника відповідача - адвоката Заїки Валерія Вікторовича надійшла заява про розгляд справи без участі представника апелянта.

Безпосередньо в судовому засіданні прокурор повністю підтримав вимоги і доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, заслухавши пояснення прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29 червня 2006 року між Ярмолинецькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду загальною площею 61,1000 га (кадастровий номер :07:038:0001) в межах населеного пункту с.Михайлівка, Розсошанської сільської ради, Хмельницького (Ярмолинецького) району.

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Договору Левицькій М.М. в оренду передано земельну ділянку (ставок) для риборозведення строком на 40 років.

Згідно пункту 31 вказаного Договору орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату.

Пунктами 7 та 9 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 6721 грн. в рік. Річна орендна плата вноситься помісячно рівними частками.

У подальшому між Ярмолинецькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін до договору оренди землі №03 від 29 червня 2006 року, яким внесено зміни до пункту 7 Договору оренди земельної ділянки водного фонду та який викладено в новій редакції, а саме: "Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 10 998,00 грн. щомісячно в рівних долях на рахунок Михайлівської сільської ради. Вказаний Договір про внесення змін до договору оренди землі №03 від 29 червня 2006 року зареєстровано Ярмолинецьким районним відділом Хмельницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що 20 жовтня 2008 року здійснено запис у Державному реєстрі земель.

У пункті 21 договору передбачено, що після припинення дії даного договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому, у порівнянні з тим, у якому він її одержав у користування.

Відповідно до пункту 31 Договору та в силу пункту "в", частини 1 статті 96 Земельного кодексу України на Орендаря покладено обов`язок своєчасно сплачувати орендну плату.

Умовами пункту 38 договору оренди також передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

Згідно наданої інформації Розсошанською сільською радою встановлено, що станом на 01 січня 2022 року за ФОП Левицькою М.М. існувала заборгованість за користування земельною ділянкою кадастровий номер :07:038:0001 в розмірі - 33612,80 грн. в зв`язку з чим, більше як 26 місяців до місцевого бюджету орендна плата за користування земельною ділянкою не надходить. Вказане підтверджується інформацією Розсошанської сільської ради від 08 липня 2022 року №826 та інформацією Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 17 червня 2022 року № 4475/5/22-01-24-08.

Згідно інформації Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 17 червня 2022 року №4475/5/22-01-24-08 встановлено, що ФОП Левицькою М.М. станом на 17 червня 2022 року допущено заборгованість з орендної плати за договором оренди земельної ділянки водного фонду в розмірі 43293,58 грн.

З метою встановлення наявності підстав для представництва, Хмельницькою обласною прокуратурою 05 липня 2022 року на адресу Розсошанської сільської ради скеровано лист №15/1-234 вих-22 та повідомлено про порушення ФОП Левицькою М.М. під час використання земельної ділянки водного фонду.

У листі №826 від 08 липня 2022 року сільська рада повідомила, що кошти для оплати судового збору у сільській раді відсутні, а тому самостійно звернутися до суду з метою захисту порушених інтересів громади у сільської ради можливості немає. Розсошанська сільська рада не заперечує щодо представництва інтересів громади в суді прокуратурою.

З огляду на викладене, Хмельницька обласна прокуратура звернулася до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Розсошанської сільської ради, оскільки ФОП Левицькою М.М. не виконуються обов`язки, передбачені пунктом 31 Договору, що створює перешкоди по утворенню та використанню фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень Розсошанської сільської ради та реалізації програм соціально - економічного розвитку громади, адже плата за землю є основним джерелом формування доходу місцевого бюджету.

У підтвердження дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом, у матеріали справи надано повідомлення (від 09 серпня 2022 року) про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Щодо повноважень прокурора звертатися з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".

За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Системне тлумачення положень частин 3- 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі №924/1237/17).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

У даному випадку порушення державних інтересів полягає у тому, що місцевий бюджет не отримує коштів за користування спірною земельною ділянкою.

Як передбачено пунктом 5 частини першої статті 71 Бюджетного кодексу України, кошти від відчуження майна, що належить Автономній Республіці Крим, та майна, що перебуває в комунальній власності, включаючи кошти від продажу земельних ділянок несільськогосподарського призначення або прав на них є складовою частиною бюджету розвитку місцевих бюджетів.

Використання відповідачем нерухомого майна, що належить територіальній громаді, без сплати орендної плати підриває авторитет органів місцевого самоврядування серед населення, позбавляє сільську раду можливості реалізовувати повноваження власника майна - володіти, користування та розпоряджатися останнім для потреб територіальної громади, залучати кошти до місцевого бюджету від передачі майна в оренду особам, що можуть забезпечити надходження орендної плати за користування даним майном до місцевого бюджету відповідно до вимог договорів та чинного законодавства.

Згідно статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в тому числі повноваження щодо:

а) розпорядження землями територіальних громад;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Згідно статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо, здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів.

Статтею 4 закону передбачено, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється в тому числі на принципі судового захисту прав місцевого самоврядування.

У Конституції України місцевому самоврядуванню, як одній з основ демократичного ладу, присвячено спеціальний XI розділ. Не будучи складовою частиною системи державних органів, органи місцевого самоврядування водночас тісно взаємодіють з державними органами і являють собою особливу форму участі громадян в управлінні державними і суспільними справами виключно місцевого значення.

Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

В Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв`язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову,

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Таким чином, інтерес держави полягає у міцному та самодостатньому місцевому самоврядуванні кожної територіальної общини в її територіальних кордонах і держава гарантує наділення органів місцевого самоврядування певними державними повноваженнями та надає можливість населенню управляти власними справами, спільно приймати рішення та діяти з метою їх реалізації.

Отже, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Викладенні факти свідчать про порушення інтересів держави та потребують невідкладного вжиття заходів прокурорського реагування представницького характеру.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, надсилання прокурором повідомлення на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.

При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №910/6144/18, від 06 серпня 2019 року у справі №912/2529/18).

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів щодо порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, з метою встановлення наявності підстав для представництва, Хмельницькою обласною прокуратурою 05 липня 2022 року на адресу Розсошанської сільської ради скеровано лист №15/1-234 вих-22 та повідомлено про порушення ФОП Левицькою М.М. під час використання земельної ділянки водного фонду.

Згідно отриманої відповіді, кошти для оплати судового збору у сільській раді відсутні, а тому самостійно звернутися до суду з метою захисту порушених інтересів громади у сільської ради можливості немає.

У листі №826 від 08 липня 2022 року зазначено, що Розсошанська сільська рада не заперечує щодо представництва інтересів громади в суді прокуратурою.

При цьому у підтвердження дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" для звернення до суду з відповідним позовом, у матеріали справи надано повідомлення (від 09 серпня 2022 року) про встановлення підстав та намір здійснювати представництво інтересів держави в суді, про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Вище зазначено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень (частина 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

У випадку, якщо компетентний орган (в цьому випадку Розсошанська сільська рада) не була згідна з наявністю підстав для представництва прокурором, в тому числі і можливості самостійного звернення до суду, міг оскаржити такі дії прокурора. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що сільська рада заперечує звернення прокурора з цим позовом до суду.

Враховуючи вказане, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку щодо дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

За приписами статті 14 Конституції України, статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 червня 2006 року між Ярмолинецькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду загальною площею 61,1000 га (кадастровий номер :07:038:0001) в межах населеного пункту с.Михайлівка Розсошанської сільської ради Хмельницького (Ярмолинецького) району.

Відповідно до пунктів 1, 2, 6 Договору ОСОБА_1 в оренду передано земельну ділянку (ставок) для риборозведення строком на 40 років.

Відповідно до статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини 1 статті 93 Земельного кодексу України, передбачено, що орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У статті 206 Земельного кодексу України зазначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно зі статтею 286 Господарського кодексу України орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 5 статті 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно пункту 31 вказаного Договору орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату.

Пунктами 7 та 9 Договору передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 6721 грн. в рік. Річна орендна плата вноситься помісячно рівними частками.

У подальшому між Ярмолинецькою районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено Договір про внесення змін до договору оренди землі № 03 від 29 червня 2006 року, яким внесено зміни до пункту 7 Договору оренди земельної ділянки водного фонду та який викладено в новій редакції, а саме: "Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 10 998,00 грн. щомісячно в рівних долях на рахунок Михайлівської сільської ради. Вказаний Договір про внесення змін до договору оренди землі № 03 від 29 червня 2006 року зареєстровано Ярмолинецьким районним відділом Хмельницької регіональної філії ДП "Центр ДЗК", про що 20 жовтня 2008 року здійснено запис у Державному реєстрі земель.

Відповідно до пункту 31 Договору та в силу пункту "в", частини 1 статті 96 Земельного кодексу України на Орендаря покладено обов`язок своєчасно сплачувати орендну плату. Однак, Орендар покладенні на нього обов`язки належним чином не виконує.

Положеннями статей 24, 25 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема своєчасного внесення орендної плати, а орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору.

У частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому статтею 141 Земельного кодексу України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, серед іншого, систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Під систематичною несплатою орендної плати, відповідно до ст. 782 Цивільного кодексу України, слід розуміти невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Систематичність передбачає два та більше випадки несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №904/23/18).

За змістом частини 1 статті 32 цього ж Закону на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтею 24 і статтею 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Водночас, як вказує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №912/1386/17, при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України щодо підстав для розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін з підстав істотного порушення договору другою стороною. При цьому, в постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі №922/2216/19 зроблено висновок щодо критеріїв істотності порушення умов договору як підстави дострокового розірвання договору на вимогу сторони в розумінні ст. 651 Цивільного кодексу України як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони. Зазначено, що істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Сплата орендної плати є істотною умовою договору оренди, а позивач не отримав того, на що він розраховував при укладанні договору. Невиплата орендної плати є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє можливості отримати гарантовані договором кошти за земельну ділянку, яку використовує інша особа.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 (провадження №61-41932сво18) також зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Застосування такого правового наслідку як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Відповідна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №912/1385/17, постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа №904/3953/17).

Таким чином, закон пов`язує можливість дострокового розірвання договорів за рішенням суду у зв`язку з невиконанням сторонами обов`язків, передбачених укладеним між сторонами договором.

Системний аналіз положень наведеного законодавства вказує на те, що у питаннях підстав для розірвання договорів оренди землі має в сукупності досліджуватися як систематичність, так і істотність допущеного порушення умов договору.

Розглядаючи справи зі спорів про розірвання договору оренди з підстав наявної заборгованості з орендної плати, потрібно мати на увазі, що згідно зі статтями 1, 13 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. Разом з тим, доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватися належними доказами, наприклад, довідкою, виданою державною податковою інспекцією про наявність (або відсутність) заборгованості за земельним податком та орендною платою.

Згідно наданої інформації Розсошанською сільською радою встановлено, що станом на 01 січня 2022 року за ФОП Левицькою М.М. існувала заборгованість за користування земельною ділянкою кадастровий номер :07:038:0001 в розмірі - 33612,80 грн. в зв`язку з чим, більше як 26 місяців до місцевого бюджету орендна плата за користування земельною ділянкою не надходить. Вказане підтверджується інформацією Розсошанської сільської ради від 08 липня 2022 року №826 та інформацією Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 17 червня 2022 року №4475/5/22-01-24-08.

Враховуючи зазначене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що договір оренди земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером :07:038:0001, укладений 29 червня 2006 року між Ярмолинецькою РДА та ФОП Левицькою М.М. підлягає розірванню, а земельна ділянка поверненню на користь Розсошанської сільської ради.

Згідно інформації Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 17 червня 2022 року № 4475/5/22-01-24-08 встановлено, що ФОП Левицькою М.М. станом на 17 червня 2022 року допущено заборгованість з орендної плати за договором оренди земельної ділянки водного фонду в розмірі 43293,58 грн.

Порушення умов договору щодо своєчасного та в повному обсязі сплати орендної плати свідчить про неможливість досягнення орендодавцем мети договору (отримання плати за оренду земельної ділянки) та неотримання того, на що розраховував орендодавець, укладаючи спірний договір.

Наведене дає підстави для висновку про наявність істотного порушення відповідачем умов договору оренди землі від 29 червня 2006 року, що, у свою чергу, є підставою для його розірвання.

Умовами пункту 38 договору оренди також передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.

Враховуючи зазначене, позовна вимога про розірвання договору оренди землі від 29 червня 2006 року (земельної ділянки водного фонду загальною площею 61,1000 га, кадастровий номер :07:038:0001) в межах населеного пункту с.Михайлівка, Розсошанської сільської ради, Хмельницького (Ярмолинецького) району, обґрунтовано задоволена місцевим судом.

Правові наслідки припинення договору оренди регламентовані загальними положеннями Цивільного кодексу України, Закону України "Про оренду землі".

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відповідно до частини 1 статті 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.

При цьому, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина 1 статті 785 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Згідно зі статтею 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

У пункті 21 договору передбачено, що після припинення дії даного договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому, у порівнянні з тим, у якому він її одержав у користування.

Отже, у відповідача виник обов`язок повернути орендовану земельну ділянку орендодавцю згідно з вимогами статті 34 Закону України "Про оренду землі" як наслідок розірвання договору оренди землі, тому відповідну позовну вимогу також правомірно задоволено місцевим судом.

Щодо доводів апелянта про безпідставність покладення на відповідача судових витрат.

Пільги щодо сплати судового збору визначені у статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до приписів підпункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп.

Проте, зазначена норма не регулює порядок розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи.

Порядок розподілу судових витрат регулюється статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Так, частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається:

1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною другою статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Частиною 3 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, приписи частини другої та третьої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, регулюють порядок розподілу судових витрат, у разі якщо зокрема позивач звільнений від сплати судового збору.

Стаття 129 Господарського процесуального кодексу України не містить приписів про звільнення відповідача, який, в силу приписів статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, від відшкодування судового збору, який сплатив позивач, у разі задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи у суді першої інстанції, однак матеріали справи до винесення рішення місцевим судом не містять доказів або навіть пояснень про те, що у відповідача наявні пільги щодо сплати судового збору. Місцевий суд не зобов`язаний перевіряти наявність пільг щодо сплати судового збору у сторін. Сторони зобов`язані добросовісно користуватися їхніми правами.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Однак, підтверджуючі документи про наявність пільги щодо сплати судового збору відповідачем додано лише до апеляційної скарги.

Згідно приписів статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 ГПК України)

В даному випадку, судова колегія приходить до висновку, що рішення по справі прийнято судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, рішення по справі залишається без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. ст. 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Левицької Марії Михайлівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року у справі №924/568/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу №924/568/22 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "24" січня 2023 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Петухов М.Г.