ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
30.01.2023 Справа № 908/2796/22
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 29.12.2022 року матеріали заяви про видачу судового наказу у справі №908/2796/22 передано за підсудністю на розгляд Господарського суду Донецької області.
Розглянувши заяву та додані до неї докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу виходячи з наступного.
Заява про видачу судового наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» обґрунтована порушенням боржником умов договору № 3020 від 23.03.2018 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком в частині оплати за отримані послуги.
Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Частиною 1 ст. 147 та ч. 1 ст. 148 ГПК України закріплено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тобто, наказне провадження - це самостійний, особливий, спрощений вид судового провадження під час розгляду господарських справ про стягнення грошової заборгованості за договором, спрямований на швидкий та ефективний захист прав заявника, в якому суд в установлених законом випадках за заявою особи, оформленою відповідно до вимог процесуального закону без судового засідання і виклику сторін на підставі достатніх, допустимих і належних доказів видає судовий наказ, який одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом.
Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України закріплено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.
Як вбачається з доданих до заяви про видачу судового наказу документів, в підтвердження наявної у боржника заборгованості, заявником (стягувачем) надано копію договору № 3020 від 23.03.2018, довідку про заборгованість за період з 31.10.2019 по 30.09.2022 та лист-розрахунок 3% та інфляції за період з жовтня 2019 по жовтень 2022.
Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За змістом ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Проте, вирішення таких питань не можливо в межах наказного провадження.
Суд звертає увагу, що Договором № 3020 від 23.03.2018, за якими заявлено вимоги про стягнення заборгованості з боржника, не передбачено положень щодо збільшення позовної давності, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що у даному випадку застосовується позовна давність тривалістю у три роки.
Статтями 253, 254 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають, позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.
Правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.
За змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України, переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому, якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.
Із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів вбачається, що Товариством «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» матеріали заяви до суду направлені засобами поштового зв`язку Укрпошти 20.12.2022 року, а відтак, з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги. При цьому, сама процедура спрощеного виду судового провадження не дає суду можливості самостійно проводити розрахунок суми боргу, 3% річних та пені, який входить в межі позовної давності.
Оскільки з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність встановлену законом для такої вимоги, суд відмовляє Товариству «МІСТО ДЛЯ ЛЮДЕЙ ЗАПОРІЖЖЯ» у видачі судового наказу.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що на підтвердження безспірності вимоги про стягнення боргу не подано доказів виставлення, надіслання або вручення відповідачу рахунків на оплату та (або) підписаного обома сторонами акту звіряння розрахунків.
Суд зазначає, що сама по собі довідка про заборгованість, розрахунок 3% та інфляційних нарахувань без доказів на їх обґрунтування не є належним доказом на підтвердження виникнення заявленої до стягнення суми. Тому відомості, які зазначені заявником у довідці про заборгованості, мають бути підтверджені відповідними доказами.
Слід звернути увагу, що за приписами ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.
Керуючись ст. ст. 152, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.С. Зельман