РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.01.2023Справа № 911/1596/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром"

до Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК"

про стягнення 443 759,13 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" з позовом до Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" про стягнення 443 759,13 грн (355 633,37 грн заборгованості, 5 214,64 грн 3% річних, 52 907,99 грн інфляційних, 30 003,13 грн пені).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем повноти та своєчасності внесення оплати за товар, отриманий за договором поставки № 01-121 від 01.12.2021.

Ухвалою Господарського суду Київської області № 911/1596/22 від 08.09.2022 позовну заяву було передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2022 відкрито провадження у справі № 911/1596/22 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Судом встановлено факт належного повідомлення сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Ухвала суду від 06.10.2022 була отримана позивачем 28.10.2022, а відповідачем 08.11.2022, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які долучені до матеріалів справи.

29.11.2022 від відповідача надійшли відзив на позовну заяву, клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, а також клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки відповідач просить суд скористатись правом надання пояснень по суті спору в судовому засіданні.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд даної справи з повідомленням викликом сторін з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Згідно з ч. 3 вказаної норми, перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Поряд з цим, відповідачем таке клопотання подано пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Крім того, судом враховано, що відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому виклав свої заперечення щодо позовних вимог, а також подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, при цьому відповідачем не обґрунтовано необхідності призначення судового засідання для розгляду даної справи.

За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для призначення вказаної справи до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відхиляючи заявлені позивачем позовні вимоги, відповідач зазначає, що позивачем несвоєчасно зареєстровано податкові накладні, що, в свою чергу, дає підстави відповідачу збільшити строк оплати отриманого товару на строк до усунення недоліків.

Як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій відповідач посилається на введення правового режиму воєнного стану, зупинку роботи його підприємства та зменшення обсягів виробництва

22.12.2022 від позивача в строк, встановлений судом, надійшла відповідь на відзив (здана до відправлення відділенню зв`язку 16.12.2022), в якій позивачем заперечуються доводи відповідача про порушення позивачем строків реєстрації податкових накладних, оскільки ним податкові накладні були зареєстровані в межах строків, встановлених податковим законодавством з урахуванням внесених до нього змін, у зв`язку з введенням правового режиму воєнного стану. Також позивачем заперечуються доводи відповідача щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій та 3% річних.

06.01.2023 від відповідача в строк, встановлений судом, надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних і достатніх для вирішення спору по суті, реалізацію учасниками справи права на подання заяв по суті, які передбачені нормами процесуального законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до правил ч. 9 ст. 165, ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

01.12.2021 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № 01-1221 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупцю на умовах цього договору, а покупець зобов`язався прийняти та своєчасно оплатити продукцію в асортименті та за цінами, визначеними в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору, іменовану надалі - товар.

Згідно з п.п. 2.2, 2.3 договору поставка товару покупцю здійснюється автомобільним транспортом на умовах DAP склад покупця: м. Київ, вул. Бориспільська, 11, згідно Інкотермс 2020.

На товар постачальник надає покупцю наступні документи:

- видаткова накладна - 2 примірники;

- рахунок;

- на вимогу покупця - оригінал або завірена копія документу, який підтверджує якість товару.

Податкова накладна повинна бути оформлена постачальником відповідно до вимог і в порядку, передбаченому законодавством України. При цьому, сторони можуть здійснити попереднє узгодження тексту податкової накладної в терміни, встановлені законодавством України, для реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. У разі постачання товару, яке має ритмічний характер (два та більше разів на місяць), може бути складено зведену податкову накладну.

Датою поставки і датою переходу права власності є дата, зазначена в видатковій накладній.

Розділом 5 вказаного договору сторонами узгоджено ціну та порядок розрахунків.

Відповідно до п. 5.3 договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний рахунок постачальника протягом 14 банківських днів з дня отримання товару, якщо інше не передбачено в додатках.

У разі невиконання або неналежного виконання постачальником умов п. 2.3 цього договору, в разі оформлення податкової накладної з порушенням встановленого порядку, настання обставин п. 9.9 даного договору, а також при виявлення недоліків товару до моменту оплати покупець має право в односторонньому порядку збільшити строк оплати на строк усунення виявлених недоліків та/або до визнання контролюючим органом податкового кредиту покупця з ПДВ за податковою накладною, складеною постачальником, реєстрації складеної постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і скріплення печатками та діє до 01.12.2022.

Як встановлено судом під час розгляду даної справи, позивачем у період з 02.02.2022 по 15.02.2022 поставлено, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується видатковими накладними: № 1013 від 02.02.2022 на суму 88 300,79 грн, № 1134 від 09.02.2022 на суму 10 167,58 грн та № 1425 від 15.02.2022 на суму 257 165,00 грн.

Поряд з цим, як вказує в позові позивач та не заперечується в заявах по суті, відповідачем вартість товару не сплачено.

При цьому відповідач посилається на те, що строк оплати за такими накладними був збільшений на підставі п. 5.3 договору, у зв`язку з відсутністю реєстрації податкових накладних позивачем.

На спростування вказаної обставини позивачем до відповіді на відзив долучено податкові накладні, зареєстровані ним в реєстрі 16.06.2022, та зазначено при цьому, що в його діях щодо реєстрації податкових накладних не було порушень податкового законодавства, оскільки до останнього у зв`язку з введення воєнного стану було внесено зміни та, зокрема, дозволено реєстрацію податкових накладних до 15.07.2022.

Крім того, відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій та 3% річних, заявлених позивачем до стягнення.

Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як передбачено ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Як погоджено сторонами в п. 5.3 договору, покупець оплачує товар протягом 14 банківських днів з дня отримання товару.

При цьому, судом не беруться до уваги заперечення відповідача про збільшення ним строку для розрахунку у зв`язку з не здійсненням реєстрації позивачем податкових накладних з огляду на таке.

Так, як погоджено сторонами в п. 5.3 договору, у разі невиконання або неналежного виконання постачальником умов п. 2.3 цього договору, в разі оформлення податкової накладної з порушенням встановленого порядку до моменту оплати, покупець має право в односторонньому порядку збільшити строк оплати на строк усунення виявлених недоліків.

Водночас, відповідачем під час розгляду даної справи не надано суду доказів оформлення позивачем податкових накладних за заявленими поставками з порушенням встановленого порядку, оскільки до податкового законодавства були внесені зміни, які, в свою чергу, дозволяли позивачу здійснити реєстрацію податкових накладних у строк до 15.07.2022, а також позивачем доведено факт їх реєстрації 16.06.2022, тобто до завершення строку, встановленого законодавством.

Крім того, суд зазначає, що за умовами п. 2.3 договору право власності на товар переходить від постачальника до покупця з дати, зазначеної у видатковій накладній, при цьому видаткові накладні підписані відповідачем без зауважень.

Строк оплати сторонами погоджений в 14 банківських днів з дня отримання товару, відповідачем під час розгляду даної справи не надано доказів оплати товару на суму 355 633,37 грн, зважаючи на що суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу у вказаному розмірі обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 5 214,64 грн 3% річних та 52 907,99 грн втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти вказаних вимог, відповідач вказує, що позивачем невірно визначено початкову дату нарахування таких вимог, оскільки позивачем реєстрація податкових накладних здійснена не в ті дати, якими оформлено передача товару за видатковими накладними, за твердженням відповідача, він мав право відстрочення оплати за поставлений товару.

Проте, суд не погоджується з вказаними доводами відповідача з мотивів, які викладені вище, оскільки позивачем не було порушено встановленого порядку реєстрації податкових накладних. За вказаних обставин відповідач мав здійснити розрахунок з позивачем в строк, погоджений сторонами в п. 5.3 договору (14 банківських днів з дня отримання товару).

Крім того, відповідач просить суд зменшити розмір 3% річних з посланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Водночас, суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на таке.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі, судом зазначено, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі № 902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами п. 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яносто календарних днів.

Отже, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи № 902/417/18, а саме: встановлення відсотків річних на рівні 40% та 96% та їх явну невідповідність принципу справедливості, в той час, як у даній справі позивачем розраховані відсотки річних в розмірі, встановленому ст. 625 ЦК України, тобто 3%, що, у свою чергу, не порушує принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у п. 84 постанови від 07.09.2022 у справі № 910/9911/21, у постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у справі № 910/9905/21.

За вказаних обставин суд не вбачає підстав для зменшення розміру 3% річних, заявлених позивачем у даній справі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та втрат від інфляції, суд зазначає, що такий розрахунок виконано арифметично вірно, відтак заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 5 214,64 грн 3% річних та 52 907,99 грн втрат від інфляції.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 30 003,13 грн.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження для нарахування пені розміром подвійної облікової ставки НБУ встановлено в ст. 3 ЗУ "Про несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Відповідно до п. 6.2 договору у разі несвоєчасного внесення покупцем належної плати, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від суми простроченого за кожний день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що такий розрахунок здійснено відповідно до обмежень, встановлених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, за ставкою, яка погоджена сторонами в п 6.2 договору (облікова ставка НБУ), він є арифметично вірним і виконаним з дотриманням норм законодавства й укладеного між сторонами договору.

Водночас, відповідачем подано клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Щодо вказаного клопотання суд зазначає про наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України).

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку.

Відповідно до статей 546, 549 Цивільного кодексу України, статті 230 Господарського кодексу України неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Суд не може визнати достатнім для зменшення розміру пені посилання відповідача на те, що отримуваного ним доходу вистачає лише для сплати загальнообов`язкових платежів, виплату заробітної плати та підтримання виробничих потужностей, оскільки, як вказувалось вище, зобов`язання мають бути виконані належним чином.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтею 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17).

Крім цього, суд наголошує, що зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом у виняткових випадках.

Також судом враховано, що нарахування пені вже було зменшено сторонами при укладенні договору з максимального розміру, встановленого законодавством (подвійна облікова ставка НБУ), до облікової ставки НБУ.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру пені, заявленої до стягнення з відповідача.

За вказаних обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 30 003,13 грн.

Дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено обґрунтованість заявленого позову, в свою чергу, відповідачем не спростовано доводів позивача, відтак вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі

Судові витрати з урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Дарницький завод ЗБК" (02099, м. Київ, вул. Бориспільска, 11, код 01373298) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Продмаркетпром" (01042, м. Київ, вул. Академіка Філатова, 10-А, офіс 2/51, код 36863714) основний борг в розмірі 355 633,37 грн (триста п`ятдесят п`ять тисяч шістсот тридцять три грн 37 коп.), 3% річних в розмірі 5 214,64 грн (п`ять тисяч двісті чотирнадцять грн 64 коп.), інфляційні втрати в розмірі 52 907,99 грн (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот сім грн 99 коп.), пеню в розмірі 30 003,13 грн (тридцять тисяч три грн 13 коп.) а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 656,39 грн (шість тисяч шістсот п`ятдесят шість грн 39 коп.).

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано 30.01.2023.

Суддя О.Г. Удалова