ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2023 р. Справа№ 910/13031/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Барсук М.А.

Пономаренка Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Зорі В.С.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 03.11.2021 (повний текст складено 12.11.2021)

у справі №910/13031/21 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс"

до Антимонопольного комітету України

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1) Акціонерного товариства "Укртранснафта"

2) Національного Агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів

про визнання недійсним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконним прийняттям відповідачем рішення №366-р від 11.06.2021 «Про результати розгляду справи про концентрацію», яким надано дозвіл Акціонерному товариству «Укртранснафта» на набуття контролю шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, який складається із частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс», у зв`язку з чим позивач просить суд визнати його недійсним та скасувати.

2. Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2021 в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Комітету є документом дозвільного характеру, прийнятого у розрізі оцінки впливу заявлених дій на конкуренцію, які не передбачають виникнення жодних зобов`язань чи покладання обов`язку як у заявників, так і у будь-яких інших осіб, в тому числі позивача, та не призводить до виникнення чи позбавлення права власності, отже його оскарження жодним чином не впливає на речові права ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2021 у справі №910/13031/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуваним рішенням надано дозвіл АТ «Укртранснафта» на набуття контролю , шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що складається із частин магістрального нафтопродуктопроводу «Самара Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс», однак такого єдиного майнового комплексу в натурі не існує, а перелік майна не конкретизовано і не визначено, оскільки ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.02.2021 арешт накладено на окремі об`єкти нерухомого майна, що задіяні у забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу, розташованого на території частини магістрального нафтопродуктопроводу. При цьому позивач не був залучений до участі у справі про концентрацію як учасник концентрації.

Апелянт також звертає увагу на ту обставину, що у проекті Договору управління майном відсутня вказівка на передачу АТ «Укртранснафта» в управління єдиного майнового комплексу, а відтак Антимонопольним комітетом України надано дозвіл на концентрацію, шляхом одержання в управління всього належного Товариству з обмеженої відповідальності «Прикарпатзахідтранс» майна, включаючи інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, права на земельні ділянки, управління якими у АТ «Укртранснафта» не виникало.

Таким чином відомості, викладені в заяві АТ «Укртранснафта» про надання дозволу на концентрацію від 19.04.2021, є недостовірними, а отже і сам наданий АМКУ дозвіл на концентрацію є незаконним.

До того ж, думку апелянта, видана Бочорішвілі Вахтангу Георгійовичу довіреність не наділяє його повноваженнями на представництво інтересів АРМА у відносинах із АМКУ в частині підписання заяви про надання дозволу АМКУ на концентрацію, тож заява від імені АРМА підписана неуповноваженою особою.

На підставі цього апелянт зазначає на те, що наданий АМКУ дозвіл на концетрацію призвів до незаконної передачі в управління АТ «Укртранснафта» належного позивачу майна.

4. Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

4. 1. Антимонопольний комітет України не погодився з доводами апелянта, зазначивши, що учасниками концентрації, які мали право на подання заяви про надання дозволу на концентрацію в розумінні положень Закону України «Про національне агентство з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» та висновків суду викладених в ухвалі Вищого антикорупційного суду України від 23.02.201 у справі № 991/1285/21, є АРМА, як надавач прав управління, та АТ «Укртранснафта», якій є набувачем контролю, з чого випливає, що ТОВ «Прикарпатзахідтранс» не є учасником концентрації в розумінні вимог статті 23 ЗУ «Про захист економічної конкуренції» і не має суб`єктивного інтересу у визнанні недійсним такого дозволу.

Крім того, правова природа наданого Антимонопольним комітетом України дозволу на концентрацію полягає в оцінці допустимості здійснення певної концентрації, з огляду на положення законодавства про захист економічної конкуренції, тобто в оцінці її впливу на певний ринок.

Антимонопольний комітет надає дозвіл не на фактичне придбання акцій (часток, паїв), злиття суб`єктів господарювання або створення нового суб`єкта господарювання, а лише підтверджує можливість вчинення таких дій .

4.2. Національне Агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, заперечуючи задоволення апеляційної скарги, вказувало на те, що актив, який знаходиться в управлінні АТ «Укранснафта» та є об`єктом концентрації, забезпечує частку у розмірі 100% на ринку, у зв`язку з чим монополізація чи суттєве обмеження конкуренції є неможливим.

Крім того, рішення тендерного комітету АРМА про обрання управителем частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок» АТ «Укртранснафта» та договорів управління вказаним активом, укладений між АРМА та АТ «Укртрансгаз» у судовому порядку не скасовано, тож у АМКУ відсутні підстави не надавати дозвіл на концентрацію.

4.3. Акціонерне товариство "Укртранснафта" не погодилося з викладеними в апеляційній скарзі доводами, пославшись на те, що станом на момент прийняття комітетом рішення апелянт не мав права розпоряджатись, відчужувати та користуватись арештованими активами, право на управління якими передано АРМІ на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду України від 23.02.201 у справі № 991/1285/21, а відтак не міг бути учасником концентрації в розумінні вимог статті 23 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Крім того, позивач не звертався до відповідача із заявою про перегляд рішення № 366-р від 11.06.2021, як це передбачено статтею 58 Закону України «Про захист економічної конкуренції», тож рішення АМКУ № 366-р прийнято за результатом розгляду заяви без відкриття справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, а позивач не набув правового статусу заявника, відповідача або третьої особи і тому не має права на оскарження рішення АМКУ.

5. Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій у даній справі

Вищий антикорупційний суд України ухвалою від 23.02.2021 у справі № 991/1285/21 арештував майно Товариства з обмеженої відповідальності «Прикарпатзахідтранс» шляхом установлення заборони на розпорядження, відчуження та користування об`єктами нерухомого майна, будівлями, спорудами, технологічними об`єктами та лінійними ділянками, які безпосередньо задіяні в забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок».

Зазначене майно передано в управління Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, за договором на підставах, у порядку та на умовах, визначених статтями 19 - 24 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

До моменту фактичної передачі майна, зазначеного у пункті 2 ухвали, в управління визначеним за результатами проведеного Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів конкурсу юридичній особі або фізичній особі - підприємцю визначено порядок зберігання майна, зазначеного в пункті 2 резолютивної частини ухвали, шляхом передачі на відповідальне зберігання Акціонерному товариству «Укртранснафта» ().

19.04.2021 уповноваженими представниками АТ «Укртранснафта» та АРМА до Антимонопольного комітету України подано заяву №16-00/1/1610-21 (зареєстрована в Комітеті 20.04.2021 за № 8-01/280-ЕКк) про надання дозволу АТ «Укртранснафта» на набуття в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

За результатами розгляду справи № 128-25/12-21-ЕК про концентрацію у вигляді набуття АТ «Укртранснафта» в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс», Антимонопольним комітетом комітетом прийнято рішення «Про результати розгляду справи про концентрацію» №366-р від 11.06.2021 (надалі - «Рішення»), яким надано дозвіл АТ «Укртранснафта» на набуття контролю ,шляхом одержання в управління активів у вигляді єдиного майнового комплексу, який складається із частини магістрального нафтопродуктоводу «Самара-Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

Як вбачається із Рішення та проекту договору управління майном (активами), об`єктом набуття в управління є єдиний майновий комплекс, який складається з об`єктів нерухомого майна, будівель, споруд, технологічних об`єктів та лінійних ділянок, які безпосередньо задіяні в забезпеченні виробничої діяльності технологічного комплексу розташованої на території України частини магістрального нафтопродуктопроводу «Самара - Західний напрямок», що належить ТОВ «Прикарпатзахідтранс».

6. Заслухавши доводи представників сторін, розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон №2210-ІІІ) законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України «Про Антимонопольний комітет України», «;Про захист від недобросовісної конкуренції», інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

До основних завдань Антимонопольного комітету України, у відповідності до ст. 3 названого Закону, віднесено участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, серед іншого приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

За змістом ст. 22 Закону №2210-ІІІ з метою запобігання монополізації товарних ринків, зловживання монопольним (домінуючим) становищем, обмеження конкуренції органи Антимонопольного комітету України здійснюють державний контроль за концентрацією суб`єктів господарювання.

Концентрацією визнається, зокрема, набуття безпосередньо або через інших осіб контролю одним або кількома суб`єктами господарювання над одним або кількома суб`єктами господарювання чи частинами суб`єктів господарювання, зокрема, шляхом безпосереднього або опосередкованого придбання, набуття у власність іншим способом чи одержання в управління часток (акцій, паїв), що забезпечує досягнення чи перевищення 25 або 50 відсотків голосів у вищому органі управління відповідного суб`єкта господарювання.

В силу ст. 26 названого Закону учасники узгоджених дій, учасники концентрації, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю у порядку, встановленому Антимонопольним комітетом України, звертаються, зокрема, із заявою про надання дозволу на концентрацію - до Антимонопольного комітету України. Заява та додані до неї документи мають містити повну та достовірну інформацію. У разі подання недостовірної інформації заявники несуть відповідальність згідно із статтею 52 цього Закону.

За результатами розгляду справ про концентрацію, у відповідності до ст. 31 Закону № 2210-ІІІ, приймається рішення: Антимонопольним комітетом України - про надання дозволу на концентрацію; погодження установчих документів господарських товариств, об`єднань чи змін до них; заборону концентрації. Рішення про надання дозволу на узгоджені дії може бути надано на невизначений або конкретно визначений строк, який, як правило, не повинен перевищувати п`яти років. Органи Антимонопольного комітету України, які прийняли рішення, не мають права його скасувати або змінити, крім випадків, передбачених статтею 58 цього Закону.

Статтею 58 Закону № 2210-ІІІ визначено, що органи Антимонопольного комітету України з власної ініціативи чи за заявами осіб можуть переглянути рішення, прийняті ними у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та у заявах, справах про узгоджені дії, концентрацію, у разі:

- якщо істотні обставини не були і не могли бути відомі органам Антимонопольного комітету України, що призвело до прийняття незаконного або необґрунтованого рішення;

- якщо рішення було прийнято на підставі недостовірної інформації, що призвело до прийняття незаконного або необґрунтованого рішення;

- невиконання учасниками узгоджених дій, концентрації вимог і зобов`язань, якими було обумовлене рішення органів Антимонопольного комітету України щодо узгоджених дій, концентрації відповідно до частини другої статті 31 цього Закону;

- якщо обставини, на підставі яких було прийняте рішення про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію суб`єктів господарювання, вже не існують;

- наявності інших підстав, передбачених законами України.

Таким чином, із правового контексту наведених норм вбачається, що рішення Антимонопольного комітету України може бути переглянуто лише у випадках, визначених законом, зокрема, за умови його прийняття на підставі недостовірної інформації та/або у випадку коли істотні обставини не були і не могли бути відомі комітету, що зумовило прийняття незаконного та/або необґрунтованого рішення.

Враховуючи те, що оскаржуване Рішення АМК від 11.06.2021 № 366-р прийнято за результатом розгляду заяви без відкриття справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, ТОВ «ПрикарпатЗахідтранс» в межах розгляду відповідної заяви не мало правового статусу заявника, відповідача або третьої особи.

За змістом ст. 4, 5 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У Рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено ст. 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до приписів вказаної статті кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або Законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, право на судовий захист виникає виключно у разі невизнання або оспорювання прав і законних інтересів.

При цьому суд має встановити які права або інтереси позивача були порушені Комітетом у зв`язку із прийняттям оскаржуваних рішень.

Колегія суддів виходить з того, що оскаржене позивачем рішення АМКУ є адміністративним локальним актом про надання дозволу на вчинення правочину і є обов`язковим для осіб, яким видається.

Правова природа надання Антимонопольним Комітетом дозволу на концентрацію полягає в оцінці допустимості здійснення певної концентрації з огляду на положення законодавства про захист економічної конкуренції, тобто в оцінці її впливу на певний ринок.

Подібна за змістом правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 27.08.2014 у справі № 910/23701/13.

Антимонопольний Комітет надає дозвіл не на фактичне придбання акцій (часток, паїв), злиття суб`єктів господарювання або створення нового суб`єкта господарювання тощо, а лише підтверджує можливість вчинення таких дій , установлюючи такі дії не призводять до монополізації або суттєвого обмеження конкуренції на товарних ринках України.

Подібна правова позиція викладена в Постанові Касаційного господарського суду від 18.09.2019 у справі № 910/10191/18.

Отже згода Антимонопольного Комітету є формою здійснення контролю за економічною концентрацією.

Економічна концентрація, як правило, здійснюється шляхом вчинення цивільно-правових договорів, а згода АМК є умовою їх законності.

У свою чергу договір це основний юридичний факт, який породжує цивільні права та обов`язки та здійснюється за вільним волевиявленням сторін.

Антимонопольне законодавство обмежує цю свободу, в чому і проявляється публічно-правове регулювання цивільного обороту з метою створення вільного ринку, заснованому на конкуренції між самостійно господарюючими суб`єктами.

Колегія суддів виходить також з того, що в основі реорганізації шляхом злиття чи приєднання завжди лежить цивільно-правовий правочин, тож акт о реорганізації має характер такого правочину і в цьому сенсі складає самостійний предмет оскарження.

В рамках цієї справи акт о приєднанні не оскаржується.

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з вірними висновками місцевого господарського суду, проте по суті їх не спростовують; підстав для скасування чи зміни рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції неспроможними.

7. Висновки суду

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин справи апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення - слід залишити без змін.

8. Розподіл судових витрат

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прикарпатзахідтранс" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2021 у справі № 910/13031/21 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13031/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст постанови складено 24.01.2023

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді М.А. Барсук

Є.Ю. Пономаренко