ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 січня 2023 року Справа № 903/51/21

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участю секретаря судового засідання Кошового В.А., розглянувши справу

за позовом: Заступника керівника Волинської обласної прокуратури (43000, м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (43027, м. Луцьк, Київський майдан, 9, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство Ковельське лісове господарство (45000, Волинська обл., м. Ковель, вул. Холмська, 46, )

до відповідача-1: Смідинської сільської ради, (Волинська обл., Ковельський р-н., с. Смідин, вул. Грушевського, 9, )

відповідача-2: Ковельської районної державної адміністрації (45000, м. Ковель, вул. Незалежності, 73 )

відповідача-3:Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Волинська область (43021, м. Луцьк, вул. Винниченка,67, )

про витребування земельної ділянки

за участю представників сторін:

від прокуратури: Скучинський Леонід Євгенійович- прокурор;

від позивача: не прибув;

від відповідача-1: Кухарчук Анна Юріївна - адвокат;

від відповідача-2: не прибув;

від відповідача-3: Хитрик Наталія Володимирівна, довіреність №0-3-0.6-8/62-22 від 01.06.2022;

від третьої особи на стороні позивача: Багацький Євген Григорович - адвокат, ордер серія АС №1015736 від 01.03.2021;

Встановив: Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство Ковельське лісове господарство звернувся з позовом до 1) Смідинської сільської ради, 2) Ковельської районної державної адміністрації, 3)Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якому просить:

-витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9804, площею 6, 9484 га.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачами норм земельного законодавства, оскільки дії Старовижівської районної держаної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру в області спрямовані на віднесення земельних ділянок лісового фонду шляхом зміни їх цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення. Прокурор звертає увагу суду на те, що вилучати дані земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб має право виключно Кабінет Міністрів України, а тому спірна земельна ділянка неправомірно віднесена (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передана Смідинській сільській раді.

Ухвалою суду від 01.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 03.03.2021 відкладено розгляд справи на 24.03.2021.

Ухвалою суду від 24.03.2021 залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Ковельську районну державну адміністрацію, підготовче відкладено на 01.04.2021.

Ухвалою суду від 01.04.2021 замінено первісного відповідача -2 Старовижівську районну державну адміністрацію її правонаступником Ковельською районною державною адміністрацією. Виключено Ковельську районну державну адміністрацію з числа третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2, підготовче відкладено на 21.04.2021.

Ухвалою суду від 21.04.2021 розгляд справи відкладено на 26.04.2021 та запропоновано сторонам по справі подати обґрунтовані письмові пояснення на поданні клопотання та заяву про зміну предмета спору .

Ухвалою суду від 26.04.2021 зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №359/3373/16-ц.

Ухвалою суду від 20.12.2021 поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 21.12.2021 заяву Першого заступника керівника обласної прокуратури від 20.12.2021 №15-2315вих-21 про забезпечення позову задоволено та зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №359/3373/16-ц.

Ухвалою суду від 21.06.2022 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 25.07.2022.

Ухвалою суду від 25.07.2022 відкладено підготовче засідання 10.08.2022.

Ухвалою суду від 10.08.2022 продовжено строк підготовчого провадження до 01.09.2022, відкладено підготовче засідання на 24.08.2022, залучено до участі у справі правонаступника позивача Кабінету Міністрів України у відносинах щодо яких виник спір на - Волинську обласну державну адміністрацію (43027, Волинська обл., місто Луцьк, Майдан Київський , будинок 9, ), зобов`язано прокурора надіслати позовну заяву з додатками Волинській обласній державній адміністрації.

Ухвалою суду від 24.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 19.09.2022.

Ухвалою суду 19.09.2022 постановлено перейти зі стадії розгляду справи по суті у справі №903/51/21 до стадії підготовчого провадження та ухвалено замінити третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство Старовижівське лісове господарство на його правонаступника Державне підприємство «Ковельське Лісове господарство», підготовче засідання призначено на 10.10.2022.

Ухвалою суду від 10.10.2022 відкладено підготовче засідання на 18.10.2022.

Ухвалою суду від 18.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті 09.11.2021.

Ухвалою суду від 09.11.2022 відкладено судове засідання на 05.12.2022.

Ухвалою суду від 05.12.2022 відкладено розгляд справи на 20.12.2022.

Ухвало/ю 20.12.2022 судове засідання відкладено на 02.01.2023.

Ухвалою суду від 02.01.2022 повідомлено сторін по справі про призначення до від судового розгляду справи на 04.01.2023 на 10:00 год..

В судовому засіданні 04.01.2023 оголошено перерву на підставі ст. 216 ГПК України до 17.01.2023 до 10:30 год.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні подала усну заяву про залишення клопотання за вх.№01-57/5927/22 від 25.10.2022 про надання дозволу на здійснення трансляції судового засідання в мережі інтернет з подальшим зберіганням засідання по справі №903/51/21, без розгляду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов (заяву) без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи викладене, а також те, що заява представника відповідача-1 подана до початку розгляду клопотання по суті, суд дійшов висновку про залишення заяви без розгляду.

Прокурор та представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному об`ємі та просять задоволити позов.

Представник відповідача -1 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просить відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву за вх.№01-57/1188/21 від 03.03.2021 (а.с. 187-199, т.1) письмових поясненнях за вх. №01-57/1582/21 від 24.03.2021 (а.с. 69-80, т.2), клопотанні про закриття провадження за вх.№01-83/45/21 від 24.03.2021 (а.с. 140-143, т.2),клопотанні про застосування строків позовної давності за вх.№01-69/29/21 від 24.03.2021 (а.с. 177-180, т.2) письмових пояснень (а.с. 70-75, т.3), клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду за вх.№01-83/71/21 від 21.04.2021 (а.с.145-152, т.3),клопотанні про закриття провадження у справі за вх.№01-83/70/21 від 21.04.2021(а.с.189-227, т.3), письмових поясненнях за вх.№01-57/2243/21 від 21.04.2021(а.с.1-11,т.4), клопотанні про закриття провадження за вх.№01-83/69/21 від 21.04.2021 (а.с. 40-46, т. 4), письмових запереченнях щодо заяви про зміну предмета спору за вх.№01-57/2304/21 від 26.04.2021, письмових запереченнях за вх.№01-57/5586/22 від 10.10.2022 (а.с. 50-55, т.6), письмових поясненнях за вх.№01-57/6832/22 від 12.12.2022 (а.с.5-12, т.7.).

Представник відповідача -3 просить відмовити у позові, у зв`язку з відсутністю заявленої до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області матеріально правової позовної вимоги.

Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання не прибули, хоча належним чином був повідомлені про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомили.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача, відповідача -2 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя), який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України Про прокуратуру.

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Судом встановлено, що 18.11.2020 (вих.№15-2047вих-20) Волинською обласною прокуратурою на адресу Кабінету Міністрів України було направлено лист, в якому виконувач обов`язків керівника обласної прокуратури просив вказати чи будуть вживатися Кабінетом Міністрів України заходи до повернення земельної ділянки у власність держави в судовому порядку (а.с. 85-86, том 1).

У відповідь на лист прокуратури Кабінет Міністрів України зазначив, що звернення щодо можливості звернення до суду з позовом надіслано Мін`юсту, Держлісагенству та Держгеокадастру для розгляду в установленому порядку (вих. № 39588/0/2-20 від 26.11.2020) (а.с. 87, том 1).

Із листа Міністерства юстиції України від 28.12.2020 № 24160-20 слідує, що ефективне відновлення порушених інтересів держави у даному випадку можливе шляхом звернення органами прокуратури до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (а.с. 93-96, том 1).

14.01.2021 Волинською обласною прокуратурою на адресу Кабінету Міністрів України було надіслано лист № 15-81вих-21 про те, що прокуратурою ініційовано пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (а.с. 102, том 1).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18 зазначила, що оскільки прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Отже, суд вважає, що прокуратурою було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України Про прокуратуру при поданні даного позову до суду.

Позов прокурора обґрунтовано наступним, розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком. (а.с. 29, т.1)

Пунктом 17 додатку до переліку сільських та селищних рад на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення віднесено Смідинську сільську раду та зазначено загальну площу земель 1487,8540 га.

Серед вказаних земельних ділянок на території Смідинської сільської ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 6,9484 га з кадастровим номером :02:000:9804.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9804 зареєстрована у вказаному кадастрі 09.12.2013 із зазначенням її цільового призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та категорії земель землі сільськогосподарського призначення.

В подальшому розпорядженням першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26.10.2016 № 351 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318» додаток до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» викладено у новій редакції, що додається. Додатком до розпорядження від 26.10.2016 № 351 визначено Перелік сільських та селищних рад на території яких затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району. Пунктом 580 додатку до розпорядження від 26.10.2016 № 351 визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9804 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 29, 36, т.1 )

Згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 № 3-1356/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» передано Смідинській сільській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1389,9933 га, які розташовані за межами населених пунктів Смідинської сільської ради Старовижівського району згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, що додається. (а.с. 51, Т.1)

Відповідно до п. 44 додатку до згаданого акту приймання-передачі земельну ділянку площею 6,9484 га з кадастровим номером :02:000:9804 передано у комунальну власність Смідинської сільської ради.

На підставі розпоряджень Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 та 26.10.2016 № 351, наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 № 3-1356/15-18-СГ державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Рожищенської районної державної адміністрації Семенюк Н.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50710837 від 20.01.2020, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9804 із зазначенням форми власності комунальна та власника Смілинська сільська рада.

Поряд з цим, згідно Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Старовижівське лісове господарство», земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9804, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у 2012 році, за результатами якого було схвалено вищезазначений проект. ДП «Старовижівське ЛГ» земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 та розпорядження цієї ж ради від 05.09.2000 № 100-р.

Як вбачається з листа ДП «Старовижівське лісове господарство» від 16.11.2020 № 01-7/292, земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:9804, площею 6,9484 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради Старовижівського району повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» (квартал 52 виділи 25, 33, 34, 35, 36, 37, 41, 42) Сьомаківського лісництва.

Інформація про накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:9804 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також листом ВО «Укрдержліспроект» від 10.12.2020 № 434.

Прокурор, вважаючи дії Старовижівської районної державної адміністрації правонаступником якої є Ковельська районна державна адміністрація та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області спрямовані на вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, звернувся з даним позовом до суду для повернення у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації спірної земельної ділянки.

Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам судом встановлено, наступне:

За змістом ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

З огляду на наведені норми законодавства, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.

З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 26.11.2020 №39588/0/2-20 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у комунальну власність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9804, площею 6,9487 га., що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради Старовижівського району Волинської області, стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури від 18.11.2020 № 15-2047вих-20.

На момент вилучення земель лісогосподарського призначення та зміни їх цільового призначення регулювалось ст. ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) була виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Документи, на підставі яких головою Старовижівської районної державної адміністрації видавались спірні розпорядження, не містять рішень Кабінету Міністрів України. Такі ж документи відсутні й при прийнятті наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області щодо передачі зазначеної земельної ділянки з державної власності у комунальну.

Крім цього, враховуючи приписи ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), районні державні адміністрації не наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Прийняття розпоряджень Старовижівською районною державною адміністрацією від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки та від 26.10.2016 № 351 «Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318» в подальшому зумовило її незаконну передачу до земель комунальної власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 №3-1356/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність».

Рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент їх прийняття) не приймались.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Отже, розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації, його першого заступника та наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті з порушенням вимог 6. 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент їх прийняття), ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Старовижівська районна державна адміністрація змінила цільове призначення та вилучила землі лісогосподарського призначення за відсутності повноважень, визначених чинним законодавством, а в подальшому спірну земельну ділянку передано Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області до земель комунальної власності, без їх вилучення у постійного користувача.

Враховуючи викладене, розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 № 318 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району» в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки, наказ Головного управління | Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2018 №3-1356/15-18-СГ «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», якими вказана земельна ділянка лісогосподарського призначення віднесена до земель сільськогосподарського призначення та передана до комунальної власності, є незаконними, тобто прийнятими всупереч вимог чинного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те що власник, дотримуючись вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не е ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

За змістом ч. ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно з витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9804, на час розгляду справи зареєстрована у земельному кадастрі на праві власності за Смідинською сільською радою з 09.12.2013 із зазначенням її цільового призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення. (а.с. 31, т.1)

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу.

Відповідно до ч. 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Отже, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).

Оскільки у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно зазначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника - Волинської обласної державної адміністрації.

У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації ( buchbesitz (нім. - книжкове володіння) постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й надалі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

У цій справі незаконні розпорядження та накази органів державної влади, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Смідинською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою в індикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 4) та інших.

Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

Враховуючи фактичні обставини, які склалися у цій справі, є належним способом захисту та підлягає до задоволення вимога прокурора про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки площею 6, 9484 га, кадастровий номер :02:000:9804.

Щодо доводів відповідач-1 , які викладенні у :

1)клопотанні за вх.№01-83/69/21 від 21.04.2021 про закриття провадження у справі № 903/51/21 на підставі п.1, ч1, ст. 231 ГПК України.

2)клопотанні за вх.№01-83/70/21 від 21.04.2021 про закриття провадження у справі №903/51/21 на підставі п. 2, ч.1 ст. 231 ГПК України

3)клопотання за вх.№01-83/71/21 від 21.04.2021 про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.2, ч.2, ст. 226 ГПК України останнім надано правову оцінку по суті в ухвалі суду від 26.04.2021.

Щодо заперечення відповідача-1 позову з підстав відсутності порушеного права позивача - Волинської обласної державної адміністрації як підстави для звернення до суду та відповідно підстав для задоволення позову, суд зазначає таке.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з приписами ст.326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Вказані законодавчі зміни стосуються також і повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Згідно з попередньою редакцією ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених ст. 149 цього Кодексу (землі, які перебувають у постійному користуванні, - рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення). В чинній редакції такі повноваження відсутні.

Відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

За чинною редакцією Земельного кодексу Кабінет Міністрів України не наділений правом вилучати земельні ділянки державної власності, у тому числі, які є обмеженими в обороті.

Згідно з редакцією ст. 149 Земельного кодексу України (станом на виникнення спірних відносин) такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до ст. 122 цього Кодексу та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. Вказаний пункт набрав чинності 27.05.2021.

Тобто, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності.

Чинна редакція ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Таким чином, саме Волинська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі й щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

Зміна суб`єкта (власника) земельної ділянки не змінює правовий статус об`єкта (земельної ділянки), оскільки титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель встановлені законодавством (ст. 178 Цивільного кодексу України, ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України) і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємними та незмінними.

Отже, має місце факт порушення суб`єктивного права Волинської обласної державної адміністрації, як уповноваженого Конституцією і Законами України органу, на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.

Крім цього, згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

У статті 7 Лісового кодексу України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Статтею 8 Лісового кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

За змістом статті 9 цього ж Кодексу у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.

Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

У статті 11 Лісового кодексу України наведено правові підстави набуття права комунальної власності на ліси, зокрема, зазначено, що право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.

Отже, право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішень органами державної влади (Старовижівською районною державною адміністрацією та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області), оскільки вони відповідно до своєї компетенції не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Вибуття земельної ділянки лісового фонду з державної власності шляхом незаконного віднесення її до земель сільськогосподарського призначення та подальшої передачі у комунальну власність свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цими землями, що триває.

Відтак, має місце спір між суб`єктами права державної та комунальної власності щодо права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

За таких обставин доводи відповідача Смідинської селищної ради про відсутність порушення суб`єктивного права уповноваженого органу не взято до уваги суду.

Щодо доводів відповідача про віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, та зміни її цільового призначення, щодо безпідставності посилання на п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, як підставу для захисту свого права.

У постановах Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, від 25.01.2015 у справі № 6-224цс14, від 23.12.2015 у справі № 6-377цс15, постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 278/1735/15-ц викладено правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання щодо перебування земельної ділянки лісогосподарського призначення в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 Прикінцевих положень ЛК України. Аналогічну позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц.

Враховуючи приписи п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, належність земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9804, до земель державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ», а нині - ДП «Ковельське ЛГ», підтверджується належними та допустимими доказами.

Із Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва державного підприємства «Старовижівське лісове господарство», який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП «Старовижівське лісове господарство», вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9804, належить до земель лісового фонду, з користування державного підприємства не вилучалась. Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» у 2012 році, за результатами якого було схвалено проект. ДП «Старовижівське ЛГ» земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування, були передані згідно з рішенням Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 та розпорядження Волинської обласної ради від 05.09.2000 № 100-р.

З листа ДП «Старовижівське лісове господарство» від 16.11.2020 № 01-7/292 вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:9804, площею 6, 9484 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради, Старовижівського району повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» (квартал 52 виділ 25,33,34,35,36,37,41,42) Сьомаківського лісництва.

Інформація про накладення земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:9804 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП «Старовижівське ЛГ» підтверджується також листом ВО «Укрдержліспроект» від 10.12.2020 № 434.

Доводи представника відповідача Смідинської селищної ради щодо невиконання обов`язків Кабінетом Міністрів України та в подальшому - Волинською обласною державною адміністрацією на виконання вимог п.5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності» не спростовують доводів прокурора про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

З урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, практики Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц), викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13) відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.

Враховуючи специфіку обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Як вбачається із матеріалів справи, з відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:9804 із зазначенням форми власності комунальна, власник Смідинська сільська рада, внесено державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Рожищенської районної державної адміністрації Семенюк Н.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.01.2020 за номером: 50710837.

Отже, у Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відтак, власник Смідинська сільська рада набула реєстраційне право на земельну ділянку 20.01.2020, а вимога про її витребування заявлена прокурором в інтересах держави 26.01.2021 у межах загального строку позовної давності.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п 14.5) викладена правова позиція згідно з якою в силу положень статей 330, 387, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним майна. Це право підлягає захисту протягом всього часу наявності в особи титулу власника майна, а єдиним обмеженням права власності у часі є інститут набувальної давності, який передбачає право особи, яка добросовісно заволоділа майном, отримати його у власність зі спливом певного строку, встановленого законом, якщо дійсний власник не звернеться до цього часу з вимогою про витребування майна (стаття 344 ЦК України). Застосування позовної давності до віндикаційного позову призводить до правової невизначеності, за якої суд погоджується, що позивач є дійсним власником майна, яке є предметом спору, а відповідач, у свою чергу, є володільцем майна, яке підлягає витребуванню за вимогою власника. Таким чином, правовий титул законного власника майна належним чином не припинений, а у набувача майна на законних підставах право власності не виникло. При цьому перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, фактично є триваючим порушенням права до моменту припинення у законному порядку правового титулу дійсного власника майна - позивача за віндикаційним позовом, який протягом усього часу з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу залишається законним власником та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а тому позовна давність до вимоги про витребування майна не застосовується.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, незважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, право власності дійсного власника презюмується і не припинилося, підлягає захисту впродовж всього часу наявності в особи титулу власника майна, оскільки перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, є триваючим правопорушенням.

А тому позовна давність до вимоги прокурора, заявленої в інтересах позивача, про витребування майна від відповідачів не застосовується.

В судовому засіданні представник відповідача -1, як на підставу застосування строку позовної давності посилався на обставину внесення даних про спірну земельну ділянку в державний земельний кадастр 09.12.2013 на підставі Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Між тим, докази про наявність такої інформації з 2013 р представник до матеріалів справи не подала.

Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача-1 про застосування строку позовної давності та відмову у зв`язку з цим у задоволенні позову слід відмовити, як необґрунтованому та не підтвердженому належними та допустимими доказами.

Крім того, судом не взято до уваги твердження відповідача про неналежність як доказу акту обстеження лісових насаджень в кв.52 Сьомаківського лісництва від 17.12.2020.

Предметом розгляду у даній справі є земельна ділянка державної власності, яка потребує витребування. Вказана земельна ділянка, як зазначено у п. 2 відповіді на відзив розміщена кварталі квартал 52 виділ 25,33,34,35,36,37,41,42 Сьомаківського лісництва згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування ДП «Старовижівське лісове господарство" та відповідно п. 5 Прикінцевих положень ЛК України перебуває у постійному користуванні вказаного підприємства та віднесена до земель лісогосподарського призначення.

ДП "Старовижівське лісове господарство" на підставі рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 № 13/2 та розпорядження цієї ж ради від 05.09.2000 № 100-р є постійним лісокористувачем, та відповідно п. п 1, 3 ч. ст. 19 Лісового кодексу України зобов`язане забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Статтею 89 Лісового кодексу України визначено, що охорону і захист лісів на території України здійснюють: державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління; лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів. Державна лісова охорона має статус правоохоронного органу. Порядок діяльності державної лісової охорони та лісової охорони визначається положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ст. 1 Положення про державну лісову охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 N 976, остання діє у складі Держлісагентства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства.

Відповідно до додатку до Положення про державну лісову охорону посадовими особами державної лісової охорони, у разі коли остання діє у складі підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства, є, зокрема, начальник відділу (сектору) лісового господарства та інженери відділу (сектору) всіх категорій, начальник відділу (сектору) охорони і захисту лісу та інженери відділу (сектору) всіх категорій, начальник відділу (сектору), помічник лісничого.

Повноваження державної лісової охорони визначені ст. 91 Лісового кодексу України та ст. 7 Положення, відповідно до яких посадові особи державної лісової охорони мають право безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку ліси, що перебувають у власності чи користуванні громадян і юридичних осіб.

Відтак, акт обстеження лісових насаджень від 17.12.2020 у межах кварталу 52 виділ 25,33,34,35,36,37,41,42 Сьомаківського лісництва згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Старовижівське лісове господарство" складено та проведено особами державної лісової охорони постійного лісокористувача у межах їх повноважень - інженера лісового господарства Чабана О.М., інженера охорони і захисту лісу ОСОБА_1 та помічника лісничого Сьомаківського лісництва Масечка С.І.

Посилання представника відповідача Смідинської сільської ради на рішення Старовижівської районної ради №15/7 від 17.07.2001 за яким надано Старовижівській селищній раді земельну ділянку лісового фонду площею 4,31 га у Старовижівському лісництві не має відношення до предмета позовних вимог у справі, що розглядається.

Зокрема, спір стосується земельної ділянки лісогосподарського призначення, яка знаходилася та знаходиться у адміністративних межах Смідинської сільської ради, а не Старовижівської селищної ради, на території Сьомаківського лісництва, а не Старовижівського лісництва ДП «Старовижівське лісове господарство» (на сьогодні - державного підприємства «Ковельське лісове господарство»).

Отже, доводи, обґрунтування відповідача-1, які викладені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях та запереченнях, не спростовують доводів прокурора та не можуть бути підставою для відмови в позові.

Доводи відповідача-2, відповідача-3 викладені у відзивах на позовну заяву ( а.с. 123-131, Т.1 а.с. 31, Т.5, )спростовуються матеріалами справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України на відповідача -1 слід покласти судові витрати у справі, пов`язані з оплатою судового збору.

Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в :

1. Позов задоволити.

2. Витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (43027, м. Луцьк, Київський майдан, 9, ) з незаконного володіння Смідинської сільської ради (44453, вул. Грушевського, 9, с. Смідин, Старовижівський район, Волинська область, ) земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:9804, площею 6, 9484 га.

3. Стягнути із Смідинської сільської ради (44453, вул. Грушевського, 9, с. Смідин, Старовижівський район, Волинська область, ) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, 43025, ) 2270,00 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору та 1135,00 грн. витрат на оплату судового збору за подачу заяви про забезпечення позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено

25.01.2023

Суддя В. М. Дем`як