ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року Справа № 688/2942/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Хмельницької обласної дирекції на рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.10.2022 у справі № 688/2942/21 (суддя Яроцьким А.М., повний текст рішення складено 04.11.2022)

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2

про визнання договору іпотеки припиненим

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився;

третьої особи - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - відповідач, ПАТ АБ "Укргазбанк"), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_2 (далі - третя особа, ОСОБА_2 ) про визнання договору іпотеки № 1482 від 12.03.2008 припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що основне зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і, забезпечене іпотекою, виконане ОСОБА_2 (позичальником) у повному обсязі у розмірі 153 915, 44 грн, який визначений у рішенні Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011. Проте, незважаючи на зазначене, відповідач відмовляється визнавати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 за договором іпотеки від 12.03.2008 у зв`язку із припиненням забезпеченого ним основного зобов`язання.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.01.2022 визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк" та посвідченим 12.03.2008 приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М., відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві особистої власності.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30.05.2022 у справі № 688/2942/21 (провадження № 22-ц/4820/720/22) апеляційну скаргу ПАТ АБ "Укргазбанк" в особі Хмельницької обласної дирекції - задоволено. Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.01.2022 - скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ АБ "Укргазбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання договору іпотеки припиненим - закрито. Роз`яснено позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

22.06.2022 на адресу Господарського суду Хмельницької області надійшла справа №688/2942/21 (провадження № 22-ц4820/720/22).

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 27.10.2022 у справі № 688/2942/21 позов задоволено. Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк", посвідченим 12.03.2008 приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М., зареєстрований в реєстрі за № 1482, відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира під АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві особистої власності. Здійснено розподіл судового збору.

Судове рішення мотивоване з посиланням на положення ст. ст. 1, 3, 7, 17 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 526, 593, 599 ЦК України, доведеністю позивачем обставин припинення у повному обсязі забезпечених іпотекою зобов`язань позивача за кредитним договором та, як наслідок, припинення договору іпотеки, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ АБ "Укргазбанк" в особі Хмельницької обласної дирекції звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким відмовити в позові.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- ОСОБА_2 (позичальник) частково виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і згідно умов кредитного договору, а не на виконання рішення суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011, як вказано позивачем у позові. Сплачені позичальником кошти розподілені у відповідності до умов кредитного договору. Порядок зарахування стягнутого судом у справі № 2-60/2011 боргу ОСОБА_2 у загальному розмірі 153 915, 44 грн змінено ним, оскільки така сплата відбувалась за умовами кредитного договору, що підтверджуються наданими квитанціями про сплату боргу, а не на виконання рішення суду та протягом певного періоду, за який позичальнику нараховувались відсотки та штрафні санкції за договором;

- наявність ухвали суду від 19.12.2013 про розстрочення виконання рішення суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011 на 36 місяців не позбавляє банк права нараховувати та стягувати проценти за користування кредитом. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і за позичальником рахується заборгованість по нарахованим простроченим процентам на суму 108 712, 45 грн;

- посилання суду першої інстанції на правові висновки у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 04.07.2018, у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 31.10.2018, у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) не можуть бути застосовані як нерелевантні спірним правовідносинам у справі № 688/2942/21. Вказана позиція банку підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20);

- помилковим є висновок місцевого господарського суду про те, що рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення дії кредитного договору;

- у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 (позичальником) не виконані зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виконання ОСОБА_2 рішення Шепетівського міськрайонного суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011 та про припинення зобов`язань за цим кредитним договором. На сьогоднішній день отримані кошти зараховані на погашення простроченої заборгованості по відсоткам, а не по тілу кредиту, тому скаржник вважає, що припинення зобов`язання не відбулось належним чином як того вимагає закон.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/530/22 у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В.

Листом від 22.11.2022 витребувано матеріали справи № 688/2942/21 з Господарського суду Хмельницької області.

05.12.2022 до суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 відкрито провадження за апеляційною скаргою ПАТ АБ "Укргазбанк" в особі Хмельницької обласної дирекції на рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.10.2022 у справі №688/2942/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 25.01.2023 р. об 14:30 год.

Позивач правом, встановленим ст. 263 ГПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судове засідання 25.01.2023 учасники справи не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено апеляційним судом, 12.03.2008 між ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк" та ФОП Ковальчуком С.Л. було укладено кредитний договір № 1012008/3і, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом 73 000 грн, який згідно додаткової угоди № 1 від 30.07.2010 було збільшено до 195 000 грн строком на 84 місяці по 11.03.2016 зі сплатою процентів з 12.03.2008 по 29.07.2008 в розмірі 18,5 % річних, з 30.07.2008 в розмірі 19,5 % річних. При цьому, за користування кредитними коштами понад термін, визначений в п. 1.3 цього договору, процентна ставка встановлюється в розмірі 20,5 % річних.

Відповідно до п. 1.3.3. договору, кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок банку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 12.03.2008 між ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Мартиненко А.М., зареєстрований в реєстрі за №1482, відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира під АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві особистої власності.

Пунктом 7.1 іпотечного договору передбачено, що цей договір набуває юридичної сили з моменту його підписання та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором, ПАТ АБ "Укргазбанк" звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за договором.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2011 у справі №260/2011 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і в розмірі 153 915, 44 грн, з ОСОБА_1 штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 6 150 грн та з ОСОБА_3 штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 9 600 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.05.2012 у справі №2/2220/25/12 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і в розмірі 153 915, 44 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,3 кв. м., житловою площею 29,3 кв. м., яка належить ОСОБА_1 .

Із витягу з протоколу засідання кредитного комітету АБ "Укргазбанк" № 147 від 11.11.2013 вбачається, що оскільки ОСОБА_2 за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і частково та в добровільному порядку сплачено заборгованість по рішенню суду у розмірі 34 499, 54 грн, представнику банку дозволено в судовому процесі підтримувати заяву ФОП Ковальчука С.Л. про розстрочку виконання рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011 про стягнення суми заборгованості в розмірі 153 915, 44 грн, штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 6 150 грн з ОСОБА_1 та штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 9 600 грн з ОСОБА_3 . Крім того, встановлено термін розстрочки на 36 місяців, визначено сумарний місячний платіж 3 322, 59 грн (заборгованість по кредиту та пені по рішенню суду), який слід сплачувати щомісячно до повного виконання рішення суду.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.12.2013 за заявою ОСОБА_2 розстрочено виконання рішення суду від 19.01.2011 за позовом ПАТ АБ "Укргазбанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і на 36 місяців. Виконавче провадження №2/688/53/2013/2220/4490/12 від 28.02.2013 про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 зупинено.

06.02.2017 ОСОБА_2 виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і на суму 153 915, 44 грн, що підтверджується копіями квитанцій за період з вересня 2013 по лютий 2017. Платежі ОСОБА_2 здійснювались через відділення АБ "Укргазбанк" у національній валюті, по кредитному договору від 20.03.2008 № 1012008/3і.

ОСОБА_1 звернувся із листом (без № та дати) до ПАТ АБ "Укргазбанк", в якому просив зареєструвати в державному органі припинення договору іпотеки від 12.03.2008, укладеного між ним та ПАТ АБ "Укргазбанк", у зв`язку з сплатою коштів у повному обсязі ОСОБА_2 за кредитним договором № 1012008/3і.

13.03.2021 листом № 124/9413/2021 ПАТ АБ "Укргазбанк" повідомив ОСОБА_1 , що на поточний момент наявна заборгованість за кредитом унеможливлює задоволення банком прохання, викладеного у зверненні щодо припинення іпотеки.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, сформованої станом на 29.03.2021, вбачається наявність обтяження щодо нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , що передано в іпотеку ВАТ АБ "Укргазбанк" майновим поручителем ОСОБА_1 .

Причиною спору у справі стало питання наявності чи відсутності підстав для визнання припиненим договору іпотеки № 1482 від 12.03.2008, укладеного між ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 у зв`язку із припиненням основного зобов`язання за кредитним договором.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Норми ст. 16 ЦК України кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави);

Частиною 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Стаття 589 ЦК України передбачає, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором;

Пункт 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України передбачає, що право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частини 1 ст. 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до абзаців 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 4 даного Закону передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Частина 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Абзац 1 ч. 1 ч. 3 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" встановлює, що іпотека припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий аналіз норм статті 593 ЦК України, статей 3, 17 Закону України "Про іпотеку" дозволяє дійти висновку про те, що застава (іпотека) як забезпечувальне зобов`язання, яке має похідний характер від основного зобов`язання, припиняється, зокрема, у разі припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання повним його виконанням.

При цьому, з огляду на положення статей 509, 526, 598 ЦК України, статей 1, 7 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється лише у разі припинення у повному обсязі основного зобов`язання, забезпечення якого передбачено іпотечним договором. Тобто часткове припинення основного зобов`язання, зокрема шляхом його виконання, за загальним правилом не має наслідком припинення забезпечувального зобов`язання.

Таким чином, виходячи з предмета та підстав позову, до предмета доказування у даній справі входить встановлення обставин щодо припинення основного зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його виконанням. При цьому обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, забезпеченого іпотекою.

Законодавство України не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням застави (іпотеки), адже за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості застава (іпотека) припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.

Оскільки відповідно до положень статей 13, 74 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, при зверненні із даним позовом на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням. В свою чергу, відповідач повинен довести свої заперечення проти доводів позивача.

Апеляційним господарським судом встановлено, що із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12.03.2008 № 10120083і між ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є ПАТ АБ "Укргазбанк" та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є двокімнатна квартира під АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві особистої власності.

Пунктом 7.1 іпотечного договору передбачено, що цей договір набуває юридичної сили із моменту його підписання та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання зобов`язань, забезпечених заставою за цим договором.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 (позичальником) своїх зобов`язань за кредитним договором від 12.03.2008 № 10120083і, ПАТ АБ "Укргазбанк" звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2011 у справі №2-60/2011 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" заборгованість за кредитним договором від 12.03.2008 № 10120083і у розмірі 153 915, 44 грн, з ОСОБА_1 штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 6 150 грн та з ОСОБА_3 штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 9 600 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.05.2012 у справі № 2/2220/25/12 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12.03.2008 №10120083і у розмірі 153 915, 44 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 53,3 кв. м., житловою площею 29,3 кв. м., яка належить ОСОБА_1 .

Судом було встановлено, що 06.02.2017 заборгованість в розмірі 153 915, 44 грн ОСОБА_2 погашено в повному обсязі. Вказана обставина визнається і представником відповідача, а тому в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України доказуванню не підлягає.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що на момент звернення позивача до суду із даним позовом, заборгованість за кредитним договором від 12.03.2008 № 10120083і у розмірі 153 915, 44 грн, яка визначена рішенням суду від 19.01.2011 у справі №2-60/2011 була оплачена ОСОБА_2 (позичальником) у повному обсязі.

Про існування будь-якої іншої заборгованості за кредитним договором, забезпеченої іпотекою за договором іпотеки банк боржника або іпотекодавця не повідомляв, вимог про оплату такої заборгованості не заявляв.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що банк відмовляється визнати зобов`язання за договором іпотеки припиненими, оскільки, з його доводів, у ОСОБА_2 (позичальника) існує заборгованість за кредитним договором. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 12.03.2008 №10120083і за позичальником рахується заборгованість по нарахованим простроченим процентам на суму 108 712, 45 грн.

Однак, як встановлено апеляційним судом, відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України і умов кредитного договору використав своє право достроково стягнення із ОСОБА_2 (позичальника) заборгованості за кредитним договором, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом та пені.

Тобто відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, що фактично свідчить про розірвання кредитного договору шляхом односторонньої відмови банку продовжувати надавати гроші у користування позичальника (позивача), тому подальше нарахування банком процентів, неустойки (пені) саме за умовами кредитного договору є безпідставним.

Разом з тим, колегія суддів вказує, що відповідно до умов п. 5.10 кредитного договору, банк та позичальник погодили, що строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки. При цьому сторонами у даному пункті договору також обумовлено, що позовна давність в один рік застосовуються до вимог про стягнення неустойки (пені).

Згідно абз. 2 п. 5.3 кредитного договору, сторонами визначено особливий порядок нарахування пені, а саме: відповідно до ст. 232 ГК України сторони домовилися, що розрахунок пені за прострочення зобов`язань (щодо строків (визначених в цьому договорі) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами) припиняється через рік від дня, коли зобов`язання має бути виконано.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідач скористався своїм правом на нарахування процентів та пені за умовами договору, звернувшись із позовом до суду у справі № 2-60/2011, рішенням якого з позичальника на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором із врахуванням процентів та пені, тому після ухвалення рішення судом між сторонами тривали лише невиконані зобов`язальні правовідносини і банк не має права, в подальшому, нараховувати проценти та пеню за їх несплату.

Отже, у зв`язку з реалізацією відповідачем права на стягнення заборгованості за кредитним договором та повним виконанням рішення суду у сторін кредитного договору відсутні договірні зобов`язання, які виникли між сторонами, а тому у відповідача відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом та пені.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12).

Висновки зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду ґрунтуються на загальних нормах, якими врегульовані правовідносини з кредитного договору (позики), а також загальні норми щодо виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 13.05.2019 зі справи № 910/18618/17).

Також рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії кредитного договору, відповідно, враховуючи правову природу іпотеки як похідного зобов`язання від основного зобов`язання та пряму залежність від його умов, на правовідносини, що виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості іпотека не поширюється, якщо інше не встановлено іпотечним договором (у зазначеному висновку суд враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 зі справи № 202/4494/16-ц).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 провадження № 4-10цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 зі справи № 310/11534/13-ц викладено такий висновок: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а, отже, строк дії договору змінився… У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору".

Відтак, встановлені судом обставини справи дозволяють дійти висновку про те, що заперечуючи проти доводів позивача щодо погашення позичальником усієї заборгованості за кредитним договором, відповідач у межах розгляду цієї справи не довів існування заборгованості, забезпеченої іпотекою за договором іпотеки, а доводи відповідача в цій частині зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Також відповідач вказує, що зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 №1012008/3і не припинилися, оскільки сплата заборгованості здійснювалась ОСОБА_2 по договору протягом певного періоду, за який позичальнику нараховувались проценти та штрафні санкції, а не по рішенню суду як зазначає позивач.

Із наданих копій квитанцій вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 в сумі 153 915, 44 грн погашена повністю 06.02.2017. Дані обставини визнаються представником відповідача, однак останній заперечує лише сплату вказаних коштів згідно рішення суду, посилаючись на те, що такі кошти сплачені позичальником за умовами кредитного договору.

Проте, такі твердження представника відповідача безпідставні, оскільки у витязі із протоколу засідання кредитного комітету АБ "Укргазбанк" № 147 від 11.11.2013 зазначено, що оскільки ОСОБА_2 за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і частково та в добровільному порядку сплачено заборгованість по рішенню суду в розмірі 34 499, 54 грн, представнику банку дозволено в судовому процесі підтримувати заяву ФОП Ковальчука С.Л. про розстрочку виконання рішення суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011 про стягнення суми заборгованості в розмірі 153 915, 44 грн, штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 6150 грн з ОСОБА_1 та штрафу за невиконання умов договору іпотеки щодо страхування предмету іпотеки в сумі 9600 грн з Чергушича Д.В. Крім того, встановлено термін розстрочки на 36 місяців, визначено сумарний місячний платіж 3322,59 грн. (заборгованість по кредиту та пені по рішенню суду), який слід сплачувати щомісячно до повного виконання рішення суду.

Матеріалами справи підтверджується, що ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.12.2013 за заявою ОСОБА_2 розстрочене виконання рішення суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011 на 36 місяців.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і сплачена в розмірі 153 915, 44 грн саме на виконання рішення суду від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011.

Отже, враховуючи те, що основне зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 №1012008/3і, забезпечене іпотекою, виконане у повному обсязі у розмірі 153 915, 44 грн, який визначений у рішенні Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.01.2011 у справі № 2-60/2011, а також відсутність доказів існування обґрунтованої заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дія іпотеки в силу приписів ч. 1 ст. 593 ЦК України та ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" припинилася, у зв`язку з припиненням основного зобов`язання за кредитним договором від 12.03.2008 № 1012008/3і.

Водночас, суд зауважує, що виходячи з принципу судочинства jura novit curia - "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Отже, суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, та, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 та у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 18.06.2020 у справі №915/940/18.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

З огляду на викладене, керуючись принципом верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, і принципом jura novit curia, суд вважає за необхідне надати належну правову кваліфікацію спірних відносин, що склались між сторонами зазначивши таке.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

За положеннями частини першої статті 593 ЦК України припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін, слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого ч. 1 ст. 593 ЦК України, на припинення зобов`язання таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Таким чином, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена. Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 04.02.2015 у справі № 6-243цс14.

У зв`язку із встановленням судом факту припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з його повним виконанням позичальником, з огляду на те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку визнати іпотеку припиненою, таким чином здійснивши ефективний захист прав позивача.

Безпідставними є посилання відповідача на те, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин правові висновки у справах № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), оскільки такі висновки є джерелом правозастосовчої практики в розумінні ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20), не може бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні ЄСПЛ "Кузнєцов та інші проти Росії" від 11.01.2007 р., аналізуючи право особи на справедливий розгляд її справи відповідно до статті 6 Конвенції, зазначено, що обов`язок національних судів щодо викладу мотивів своїх рішень полягає не тільки у зазначенні підстав, на яких такі рішення ґрунтуються, але й у демонстрації справедливого та однакового підходу до заслуховування сторін.

ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. ЄСПЛ зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення ЄСПЛ у справі "Трофимчук проти України").

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.10.2022 у справі № 688/2942/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ АБ "Укргазбанк" - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст. ст. 129, 282 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "Укргазбанк" в особі Хмельницької обласної дирекції на рішення Господарського суду Хмельницької області від 27.10.2022 у справі № 688/2942/21 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складено 30 січня 2023 року.

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.