ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2023 р. Справа№ 912/1178/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Мельничук О.С.,

представники сторін в судове засідання не з`явились,

розглядає апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022

про відмову у відкритті провадження

у справі № 912/1178/22 (суддя Ярмак О.М.)

За позовом ОСОБА_1

до Кіровоградської обласної ради

про визнання незаконним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Кіровоградської обласної ради про визнання незаконним та скасування рішення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є працівником Комунального некомерційного підприємства "Кіровоградський обласний наркологічний диспансер" (далі по тексту Комунальний заклад) Кіровоградської обласної ради, а внаслідок прийняття відповідачем, поза межами своїх повноважень, рішення № 262 від 14.06.2022 року "Про реорганізацію деяких закладів охорони здоров`я" в частині припинення Комунального некомерційного підприємства "Кіровоградський обласний наркологічний диспансер" у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства "Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради", порушить в подальшому її право на працю.

Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 05.09.2022 року матеріали позовної заяви направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі, повернуто заявнику позовну заяву з доданими до неї документами.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем подано даний позов, як фізичною особою, а між сторонами у справі існують трудові правовідносини, а не господарські, спірні правовідносини між сторонами у справі не регулюються нормами Господарського кодексу України, чи іншими актами господарського й цивільного законодавства з питань здійснення господарської діяльності. Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити та роз`яснити позивачу, що позовна заява підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року у справі №912/1178/22 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвалюючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд залишив поза увагою правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №260/91/19 та від 10.09.2019 року у справі №921/36/18.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду 19.10.2022 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2022 року встановлювався строк для усунення недоліків, а саме не більше десяти днів з дня отримання копії ухвали апелянту усунути недоліки шляхом подання до суду доказів надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів іншим учасникам у справі.

31.10.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ОСОБА_1 надійшла заява на виконання ухвали Північного апеляційного господарського суду з доказами сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2022 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №912/1178/22.

21.11.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №912/1178/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року у справі №912/1178/22 та призначено розгляд справи на 14.12.2022 року.

05.12.2022 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від ОСОБА_1 , позивача у справі, надійшов оригінал позовної заяви з додатками.

Судове засідання, призначене на 14.12.2022 року не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Агрикової О.В. на лікарняному з 14.12.2022 року.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2022 року розгляд справи призначено на 18.01.2023 року.

В судове засідання 18.01.2023 року представники сторін не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Кіровоградської обласної ради про визнання та скасування рішення Кіровоградської обласної ради № 262 від 14.06.2022 року "Про реорганізацію деяких закладів охорони здоров`я" в частині припинення Комунального некомерційного підприємства "Кіровоградський обласний наркологічний диспансер" у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до комунального некомерційного підприємства "Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради".

На думку позивача, обласна рада приймаючи рішення №262 від 14.06.2022 року, діяла неправомірно, поза межами своїх повноважень, в порушення вимог пункту 20, частини 1, статті 43 та статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Як зазначає позивач, оскаржуване рішення порушує його трудові права та інтереси, оскільки порушується гарантоване положенням статті 43 Конституції України прав на працю, що полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку він вільно обрав на яку вільно погодився.

Зокрема, позивач вказує, що головою комісії з припинення юридичної особи - Комунального некомерційного підприємства "Кіровоградський обласний наркологічний диспансер" Кіровоградської обласної ради у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до комунального комунального некомерційного підприємства "Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради" Присяжним О.В. голові первинної профспілкової організації КНП КОНД КОР 06.07.2022 року надіслано лист №385/1.3-1 «Про скорочення штату працівників», з якого вбачається, що у другій половині жовтня 2022 року заплановано скоротити 27 штатних посад, в тому числі посаду головного бухгалтера, яку займає позивачка.

Місцевий господарський суд в свою чергу, встановив, що оскільки в даному випадку позивачем подано даний позов, як фізичною особою, а між сторонами у справі існують у тому числі трудові правовідносини, а не господарські, тому позовна заява підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У статті 20 ГПК України визначений перелік справ, що відносяться до юрисдикції господарських судів, зокрема, відповідно до п.п. 3, 10 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах:

- що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів,

- справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законами умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів також звертає увагу, що статтею 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено зміст корпоративних прав та корпоративних відносин.

Корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (частина перша статті 167 ГК України).

Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення (частина друга статті 167 ГК України).

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав (частина третя статті 167 ГК України).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що корпоративні відносини - це відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав. При цьому корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Отже, спір про оскарження правомірності рішення Кіровоградської обласної ради щодо припинення Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» Кіровоградської обласної ради у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» не відноситься до спорів, що виникають з корпоративних відносин, тому застосування до спірних правовідносин п. 3, ч. 1, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України є безпідставним.

Крім того, за змістом статті 55 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

За статтею 59 ГК України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Також відповідно до статті 104 ЦК України (тут і далі - у редакції, станом на час прийняття спірного рішення) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (крім установ, які не можуть бути перетвореними. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами (частина перша статті 110 ЦК України); дані про рішення щодо припинення юридичної особи належать до відомостей, які вносяться до Єдиного державного реєстру на підставі відповідних заяв (пункт 27 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

За частиною четвертою статті 140 Конституції України органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частиною третьою статті 16 Закону № 280/97-ВР встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з пунктом 30 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого в процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання в концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади.

Таким чином, засновником та власником корпоративних прав підприємства комунальної форми власності є територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада.

Відповідно до частин першої - третьої статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, до компетенції міської ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Також за частиною другою статті 10 Закону № 280/97-ВР обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем є фізична особа ОСОБА_1 , яка є працівником Комунального некомерційного підприємства "Кіровоградський обласний наркологічний диспансер" та не являється засновником, акціонером чи членом даного підприємства.

Відповідно до ч. 2, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Окрім цього, колегія суддів ще раз підкреслює, що відповідно до пункту 3, 10, частини першої статті 20 ГПК України господарські суди не розглядають справи у спорах, щодо трудових спорів та спори щодо оскарження актів суб`єктів господарювання, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

В той же час, як вже було зазначено вище, даний позов обґрунтовується зокрема порушенням гарантованого положенням статті 43 Конституції України права на працю, що полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку він вільно обрав на яку вільно погодився.

Відносини сторін щодо оплати часу зупинення роботи посадової особи, переведення її на іншу роботу (у тому числі тимчасового), звільнення посадової особи регулюються нормами КЗпП України. Спори з цього приводу є трудовими спорами. Такі спори розглядаються за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Чинний Господарський процесуальний кодекс України містить чітке застереження щодо не підвідомчості господарським судам трудових спорів та спорів стороною, яких є фізична особа.

Таким чином, виходячи з суті спору, суб`єктного складу осіб, враховуючи, що даний позов подано на захист приватних інтересів фізичної особи (позивача), а саме захисту права позивачки на працю, даний спір не є господарським, не є корпоративним спором, а тому, за відсутності передбаченої законом норми щодо розгляду такого спору за правилами господарського судочинства, такий спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175, ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, а отже відсутні підстави для скасування прийнятої судом першої інстанції ухвали у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Щодо посилання скаржника на неврахування судом першої інстанції правових висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №260/91/19 та від 10.09.2019 року у справі №921/36/18 колегія суддів зазначає наступне.

При дослідженні доводів скаржника у наведеній частині, колегія суддів враховує, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Фактичні обставини у перерахованих апелянтом справах відрізняються від тих, що встановлені судом першої інстанції у цій справі:

«Колегія суддів зазначає, що у справі №260/91/19 позовні вимоги було обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення Тячівської районної ради прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а також за відсутності підстав для його прийняття, є недоцільним, оскільки передбачає скорочення лікувального закладу, який відноситься до існуючої мережі таких закладів.

При цьому, позивачі у справі №260/91/19 вказували, що оскаржуваним рішенням Тячівської районної ради порушуються як їх трудові права як працівників ліквідованого закладу, так і гарантовані Конституцією України права громадян України - мешканців району на безоплатну медичну стоматологічну допомогу, оскільки іншого такого закладу на території Тячівського району немає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №260/91/19 вбачається, що Велика Палата Верховного Суду під час перегляду приділила увагу питанню щодо встановлення у даній справі публічно-правових відносин.

У справі №921/36/18 позивач звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ПрАТ «Тернопільський КШБМ`та Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання недійсним рішення Наглядової ради ПрАТ «Тернопільський КШБМ» від 4 січня 2018 року; скасування запису про внесення змін до відомостей про юридичну особу; зобов`язання поновити у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості про ПрАТ «Тернопільський КШБМ» станом на 21 січня 2018 року.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 10.09.2019 року вказала, що вимога про визнання недійсним рішення Наглядової ради ПрАТ «Тернопільський КШБМ» від 4 січня 2018 року, яким позивача було відсторонено від виконання повноважень директора товариства, є такою, що виникла з корпоративних відносин, а отже, її вирішення належить до юрисдикції господарського суду. Оскільки позовні вимоги про вчинення органом місцевого самоврядування відповідних реєстраційних дій є похідними від спору про визнання недійсним рішення Наглядової ради, розгляд вимог про скасування/поновлення запису про внесення змін до відомостей про юридичну особу, а також вирішення питання про належність (ефективність) обраного позивачем способу захисту в частині цих вимог, також належить до юрисдикції господарського суду.»

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проте постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №260/91/19 та від 10.09.2019 року у справі №921/36/18, висновками у яких позивач обґрунтував наявність підстав для звернення з даним позовом до господарського суду, прийнято у справах, правовідносини у яких не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів констатує, що спір у цій справі виник у сфері трудових відносин, що виключає її розгляд у порядку господарського судочинства.

Враховуючи суть спірних правовідносин, а також суб`єктний склад сторін у справі, колегія суддів вважає вірний висновок суду першої інстанції щодо розгляду цього спору у порядку цивільного судочинства.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника, питання вичерпності висновків суду, позиція колегії суддів ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284, ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року у справі №912/1178/22 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 року у справі №912/1178/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №912/1178/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.01.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко