ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2023 р. Справа № 910/5859/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022

у справі № 910/5859/22 (суддя Є.В. Павленко)

за позовом Національного агентства з питань запобігання корупції

до Фізичної особи-підприємця Толочка Олексія Вікторовича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву

про стягнення 55 358,57 грн

ВСТАНОВИВ:

Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Толочка Олексія Вікторовича (далі - ФОП Толочко О.В., відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 55 358,57 грн за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.05.2012 № 6220 (далі - договір № 6220), в тому числі: 5 590,22 грн основної заборгованості з орендної плати, 1 401,38 грн пені, 33 680,62 грн неустойки, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.05.2012 № 6220; 13 357,68 грн заборгованості з відшкодування витрат на оплату експлуатаційних та комунальних послуг та 1 328,67 грн пені за несвоєчасне відшкодування витрат на оплату експлуатаційних та комунальних послуг, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору від 22.10.2020 № 118/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (далі - Фонд, третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22 позов задоволено частково; стягнуто з ФОП Толочка О.В. на користь НАЗК 5 590,22 грн та 250,54 грн судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з доведеності позивачем факту порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.05.2012 № 6220 щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів, у зв`язку з чим визнав правомірним стягнення з останнього заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 5 590,22 грн. Відмовляючи у задоволенні заявленої до стягнення 1 401,38 грн пені суд виходив з того, що укладеним сторонами договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 31.05.2012 № 6220 сторонами не погоджено застосування до відповідача штрафних санкцій, зокрема, пені. Водночас з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем експлуатаційних та комунальних послуг, підстави для відшкодування останніх у розмірі 13 357,68 грн за рахунок відповідача як орендаря відсутні. Як наслідок похідна вимога про стягнення 1 328,67 грн пені за несвоєчасне відшкодування витрат на оплату експлуатаційних та комунальних послуг також не підлягає задоволенню. У задоволенні вимоги про стягнення 33 680,62 грн неустойки, нарахованої у період з 25 листопада 2021 року по 10 лютого 2022 року судом першої інстанції відмовлено з підстав того, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 в справі № 910/18052/22 розірвано вказаний договір оренди від 31.05.2012 № 6220, а також вирішено виселити відповідача з орендованого державного майна. При цьому судом встановлено, що з приписів частини 2 статті 785 ЦК України та пункту 10.11. договору оренди вбачається, що право на стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення належить саме орендодавцю, яким згідно умов договору є Фонд, а не балансоутримувачу.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, НАЗК звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову частково та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також порушенні норм матеріального права.

В обґрунтування скарги апелянт вказує на те, що п. 3.7. договору № 6220 сторонами погоджено нарахування пені за несвоєчасну оплату орендної плати; відсутність акту прийому-передачі нерухомого майна з оренди свідчить про продовження користування орендарем майном за відсутності на те правових підстав (розірвання договору), у зв`язку з чим заявлена до стягнення неустойка у розмірі 33 680,62 грн підлягає стягненню з відповідача саме на користь позивача як балансоутримувача. Крім того, в підтвердження оплати позивачем витрат на оплату експлуатаційних та комунальних послуг, останнім додано до апеляційної скарги відповідні договори та первинні бухгалтерські документи, з огляду на що відповідач повинен відшкодувати позивачу відповідні витрати. При цьому, за твердженням скаржника, наявність договору від 22.10.2020 № 118/20, який регулював між сторонами відносини з приводу відшкодування орендарем експлуатаційних та комунальних послуг є самостійною підставою для стягнення заявленої суми без надання інших доказів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5859/22, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

23.11.2022 матеріали справи № 910/5859/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою НАЗК на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22; розгляд апеляційної скарги НАЗК на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22 постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 14.12.2022.

19.12.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли пояснення.

12.01.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та 19.01.2023 надав відзив на апеляційну скаргу з проханням поновити строк на його подання, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

В обґрунтування пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач посилається на неотримання відповідачем ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та зазначає, що ознайомився із апеляційною скаргою 12.01.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 встановлено відповідачу строк на подання відзиву - до 14.12.2022.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу 17.01.2023, що підтверджується накладною Укрпошти.

Відповідно до частини 1 та 4 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

З огляду на вищенаведене, з метою дотримання рівності учасників судового процесу та принципу змагальності, колегія суддів вважає за можливе поновити відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу та прийняти його до розгляду.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідач зазначає, що право на стягнення 33 680,62 грн неустойки за порушення строку повернення з оренди орендованого майна має орендодавець, а не балансоутримувач; за відсутності доказів на підтвердження розміру фактично спожитої у відповідному періоді орендарем комунальної послуги, у орендаря не виникає обов`язку її сплачувати; додані до апеляційної скарги нові докази не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції з підстав незазначення позивачем поважності причин неможливості їх подання до місцевого господарського суду.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 31.05.2012 між Фондом та ФОП Толочко О.В. укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 6220, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення (далі - майно), загальною площею 349,60 кв.м, що розташовані на 1 поверсі будівлі за адресою: місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, та перебувають на балансі Науково-дослідного економічного інституту. Вартість вказаного майна визначена згідно із звітом про незалежну оцінку станом на 30 листопада 2011 року і становила 2 305 600,00 грн без ПДВ.

Як передбачено пунктом 1.2. договору № 6220 майно передається в оренду з метою розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи.

За змістом пунктів 2.1., 2.4. договору № 6220 орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання-передавання майна, обов`язок щодо складання якого покладено на орендодавця.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - квітень 2012 року: 11 632,10 грн. Орендна плата за перший місяць оренди травень 2012 року, встановлюється шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за травень 2012 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (пункти 3.1., 3.3. даної угоди).

Відповідно до пункту 3.6 договору № 6220 орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 31 травня 2012 року до 30 квітня 2015 року включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, даний договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору (пункти 10.1., 10.4. договору).

На виконання умов укладеного договору № 6220, 31.05.2012 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення, загальною площею 349,60 кв.м, що розташовані на 1 поверсі будівлі за адресою: місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, та перебувають на балансі Науково-дослідного економічного інституту.

У подальшому між сторонами укладалися угоди про внесення змін до спірного договору.

Так, 04.06.2015 між Фондом та ФОП Толочко О.В. укладено договір № 6220/01 про внесення змін до спірного договору, відповідно до якого новим балансоутримувачем нерухомого майна стало Міністерство економічного розвитку і торгівлі України (яке в подальшому змінило своє найменування на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України) (далі - Міністерство).

14.03.2019 між Фондом та ФОП Толочко О.В. укладено договір № 6220/04 (далі - договір № 6220/04) про внесення змін до договору, за яким спірний правочин було викладено в новій редакції.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору № 6220/04 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - лютий 2018 року - 36 376,60 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 3.6. договору № 6220/04 орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Цей договір підлягає нотаріальному посвідченню та укладено строком на 15 років, а саме: з 31 травня 2012 року до 21 травня 2027 року включно. Зміни до договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін та підлягають нотаріальному посвідченню (пункти 10.1., 10.3. договору № 6220/04 від 14 березня 2019 року про внесення змін).

09.10.2020 між Фондом та ФОП Толочко О.В. укладено договір № 6220/05 про внесення змін та доповнень до договору оренди № 6220, за умовами якого у зв`язку із передачею нежитлових приміщень із сфери управління Міністерства до сфери управління НАЗК, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.04.2020 № 437-р та акта приймання-передачі від 01.07.2020, у тексті основного договору та в договорах про внесення до нього змін, слова "Міністерство економічного розвитку і торгівлі України" замінено на "Національне агентство з питань запобігання корупції". Сторони також дійшли згоди, що умови цього договору поширюються на відносини, які виникли до його укладення - з 01.07.2020.

Посилаючись на те, що відповідач не здійснив оплату орендної плати, нарахованої за користування у період з 01.11.2021 по 24.11.2021 орендованим приміщенням за договором оренди № 6220, а також не відшкодував позивачу витрати на оплату експлуатаційних та комунальних послуг за договором № 118/20 позивач звернувся з даним позовом до суду. Також, у зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язань за вказаними договорами позивачем нараховано пеню та неустойку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання вищевказаного договору, колегія суддів зазначає, що такий за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст. 762 ЦК України право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 795 ЦК України передавання наймачеві (орендарю) будівлі або її окремої частини оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Пунктом 1 частини першої 287 ГК України унормовано, що орендодавцями щодо державного та комунального майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення - щодо єдиних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Таким чином, укладення сторонами договору оренди № 6220 (з подальшими змінами та доповненнями до нього) було спрямоване на отримання відповідачем у користування приміщення та одночасного обов`язку із здійснення оплати за таке користування.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Як було зазначено вище, на виконання вказаного договору сторонами 31.05.2012 складено акт приймання-передачі, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення, загальною площею 349,60 кв.м, що розташовані на 1 поверсі будівлі за адресою: місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, та перебувають на балансі Науково-дослідного економічного інституту.

Пунктами 1, 4 статті 285 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору № 6220/04 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - лютий 2018 року - 36 376,60 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 3.6. договору № 6220/04 орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України, і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, за спірний період загальний розмір орендної плати, який підлягав сплаті відповідачем на користь позивача становить 5 590,22 грн.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 5 ст. 762 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, доказів сплати платежів за договором за користування орендованим майном у період з 01.11.2021 по 24.11.2021 у розмірі 5 590,22 грн ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач є таким, що прострочив виконання свого зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 ЦК України).

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що отримання у користування об`єкту оренди відповідачем не заперечується, а позивачем належними та допустимими доказами доведено настання строку здійснення оплати за таке користування, водночас, доказів сплати орендних платежів за спірний період відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення у повному обсязі не погашений, а його розмір в сумі 5 590,22 грн підтверджується наявними матеріалами справи та не спростований відповідачем, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню повністю у вказаній сумі.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором № 6220, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 1 401,38 грн пені.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

В силу ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні пені в сумі 1 401,38 грн, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 3.7. договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Отже, висновки місцевого господарського суду про відсутність в умовах договору оренди від 31.05.2012 та в додаткових угодах до нього положень про застосування до відповідача штрафних санкцій, зокрема, пені є безпідставними та такими, що не відповідають встановленим обставинам справи.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені, колегією суддів встановлено, що він містить арифметичні помилки, з огляну на що за перерахунком суду за період з 16.12.2021 по 15.06.2022 розмір пені становить 606,19 грн.

Таким чином, вимоги про стягнення пені у розмірі 1 401,38 грн визнаються апеляційним господарським судом обґрунтованими частково та підлягають стягненню з відповідача у розмірі 606,19 грн за розрахунком суду.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 33 680,62 грн неустойки за несвоєчасне повернення майна з оренди на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2021 року в справі № 910/18052/22 розірвано вказаний договір оренди від 31 травня 2012 року № 6220, а також вирішено виселити Підприємця з орендованого державного майна.

Як зазначило НАЗК у своєму позові, відповідний акт приймання-передавання (повернення) предмета оренди між сторонами так і не був підписаний, а факт примусового повернення спірного майна підтверджується актом державного виконавця від 11.02.2022, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 1 статті 785 ЦК України в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (частина 2 статті 785 ЦК України).

За змістом пункту 10.10. договору оренди (з урахуванням додаткових угод до нього) майно вважається поверненим Фонду або Агентству з моменту підписання акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складення відповідного акта про повернення орендованого майна покладається на Підприємця.

За відмову відповідача на вимогу Фонду повернути орендоване майно, у разі розірвання за рішенням суду договору, орендар відшкодовує орендодавцю неустойку в розмірі подвійної щомісячної орендної плати за весь час, що відраховується від дати розірвання договору до підписання акта приймання-передачі про повернення орендованого майна, який підтверджує фактичне повернення орендованого майна (пункт 10.11. спірного правочину).

Разом із тим, з приписів частини 2 статті 785 ЦК України та пункту 10.11. договору оренди вбачається, що право на стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення належить саме орендодавцю, яким згідно умов договору є Фонд, а не балансоутримувачу.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь позивача 33 680,62 грн неустойки, відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Також 22.10.2020 між НАЗК та ФОП Толочко О.В. укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату експлуатаційних та комунальних послуг № 118/20 (далі - договір № 118/20), за умовами якого НАЗК забезпечує оплату наданих спеціалізованими підприємствами експлуатаційних та комунальних послуг, забезпечує оплату земельного податку в адміністративній будівлі за адресою: місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28, а ФОП Толочко О.В. відшкодовує зазначені витрати пропорційно до орендної площі нежитлових приміщень, загальною площею 349,60 кв.м, визначеної у договорі оренди від 31 травня 2012 року № 6220.

Згідно з пунктом 1.3. договору № 118/20 обсяг відшкодування витрат на оплату послуг залежить від виду послуг, що надаються, і визначається розрахунком суми відшкодування орендарем витрат на оплату послуг, наданих у будівлі, і розрахунком коефіцієнта площі, займаної орендарем у будівлі, визначеним в додатку до цього договору. Відшкодування витрат на оплату послуг складається з платежів: водопостачання та водовідведення, водовідведення додаткового об`єму, електропостачання, експлуатаційних та інших послуг, пов`язаних з утриманням будівлі та прибудинкової території, користування земельною ділянкою.

Відповідно до пунктів 3.1. договору № 118/20 відшкодування витрат на оплату послуг з електропостачання, водопостачання та водовідведення, водовідведення додаткового об`єму стічних вод здійснюється відповідачем за показниками лічильників та за тарифами постачальників. Відшкодування витрат на оплату експлуатаційних та інших послуг, пов`язаних з утриманням будівлі та прибудинкової території, здійснюється орендарем за фактичними розрахунками постачальників, помноженими на коефіцієнт орендованої площі, визначений співвідношенням загальної площі орендованого приміщення до загальної площі будівлі. Відшкодування витрат за користування земельною ділянкою здійснюється орендарем за фактично сплаченою балансоутримувачем сумою земельного податку, помноженою на коефіцієнт орендованої площі, визначений співвідношенням загальної площі орендованого приміщення до загальної площі будівлі.

Згідно з пунктом 3.2. договору № 118/20 відшкодування витрат за послуги проводиться відповідачем на підставі: рахунку, акта приймання-передачі послуг по відшкодуванню витрат та розрахунків фактичних витрат до нього, - у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок позивача протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання Підприємцем вказаних документів.

Як вбачається з додатку № 1 до договору від 22.10.2020 коефіцієнт займаної орендарем площі становить 0,03.

Проте, всупереч викладеного позивачем не представлено до матеріалів справи актів приймання-передачі послуг по відшкодуванню витрат, підписаних сторонами, на підставі яких орендар здійснює відповідні платежі.

Одночасно, заявником також не надано до суду доказів складання таких актів та виставлення останніх орендарю.

До того ж, доказів виставлення відповідачу рахунків на відшкодування витрат балансоутримувача на оплату експлуатаційних та комунальних послуг, копії яких долучено позивачем до позовної заяви, Національним агентством з питань запобігання корупції також не надано суду.

Отже, для встановлення розміру цього обов`язку орендаря нерухомого майна (вартості спожитих послуг) визначальним є не факт оренди конкретного нерухомого майна, а факт споживання відповідної послуги орендарем та її розмір.

Відтак, колегія суддів зазначає, що за відсутності доказів на підтвердження розміру фактично спожитої у відповідному періоді орендарем (наданої йому безпосереднім надавачем відповідних послуг або державним підприємством, організацією, господарським товариством, на балансі яких перебуває орендоване майно) послуги (послуг) у орендаря не виникає обов`язку оплачувати ці послуги.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, стверджуванні позивачем обставини щодо споживання відповідачем відповідних послуг в орендованому приміщенні на заявлену суму покладають на позивача тягар доказування (обов`язок довести) факту та розміру спожитих відповідачем відповідних послуг у заявлених у спірних правовідносинах періодах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 07.06.2022 у справі № 911/27/21.

При цьому, додані до апеляційної скарги позивачем докази не приймаються колегією суддів, виходячи з наступного.

Частинами 1 - 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Колегією суддів встановлено, що апелянтом необґрунтовано неможливість подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

З огляду на наведене, позовні вимоги в цій частині є передчасними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, внаслідок чого підлягають залишенню без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 13 357,68 грн заборгованості з відшкодування витрат на оплату експлуатаційних та комунальних послуг.

Позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасне відшкодування витрат на оплату комунальних послуг в розмірі 1 328,67 грн у даному випадку також підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та вимоги законодавства, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 1-3 ч.1 ст. 277 ГПК України, є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

З огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Національного агентства з питань запобігання корупції та часткового скасування рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22.

Відповідно до ч.ч. 1, 14 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги підлягають розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 у справі № 910/5859/22 скасувати частково та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Толочка Олексія Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28; ідентифікаційний код 40381452) 5 590 (п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто) грн 22 коп. основної заборгованості, 606 (шістсот шість) грн 19 коп. пені та 277 (двісті сімдесят сім) грн 70 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити."

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Толочка Олексія Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Національного агентства з питань запобігання корупції (01103, місто Київ, бульвар Дружби Народів, будинок 28; ідентифікаційний код 40381452) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 40 (сорок) грн 75 коп.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи № 910/5859/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз