ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2023 р. Справа№ 910/16372/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Пашкіної С.А.

секретар судового засідання - Добрицька В.С.

учасники справи:

від прокуратури: Дергунов Д.С.

від позивача 1: Потапова Г.М.

від позивача 2: Акімова А.В.

від відповідача: Боримська І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київметробуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 (повне рішення складене 27.10.2022 )

у справі №910/16372/21 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі 1) Київської міської ради;

2) Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Акціонерного товариства "Київметробуд"

про стягнення 183 461 133, 57 грн

УСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач 1, Рада) та Комунального підприємства "Київський метрополітен" (далі - позивач 2, Підприємство) до Акціонерного товариства "Київметробуд" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 183 461 133, 57 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеної процедури публічної закупівлі №UA-2018-09-10-000597-b за бюджетні кошти між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" та Акціонерним товариством "Київметробуд" укладено договір будівельного підряду від 20.11.2018 №744-ДМБ-18 (далі - договір), однак частину отриманих за договором коштів відповідач використав не за цільовим призначенням та для отримання прибутку, у зв`язку з чим прокурор просить суд стягнути з відповідача 139 090 410, 96 грн безпідставно набутих коштів та 44 370 722, 61 грн процентів за користування коштами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 позовні вимоги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Київметробуд" на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради грошові кошти у сумі 139 090 410 (сто тридцять дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч чотириста десять) грн 96 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства "Київметробуд" на користь Київської міської прокуратури витрати зі сплати судового збору у сумі 602 347 (шістсот дві тисячі триста сорок сім) грн 37 коп.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначав, що отримане відповідачем майно - грошові кошти, що є відсотками за договорами банківського вкладу в сумі 139 090 410, 96 грн, які останній набув від розміщення бюджетних грошових коштів, в силу приписів статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України підлягають стягненню в дохід бюджету територіальної громади міста Києва (бюджету місцевого самоврядування) як безпідставно набуте майно.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Київметробуд" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своєї скарги відповідач зазначав, що контроль за дотриманням бюджетного законодавства, зокрема, здійснення контролю за цільовим та ефективним використанням коштів державного бюджету та місцевих бюджетів в межах Бюджетного кодексу України належить до повноважень органів державного контролю з контролю за дотриманням бюджетного законодавства і не належить до повноважень прокуратури. На переконання скаржника, прокурор подаючи позо здійснив функції органу державного фінансового контролю не у порядку, визначеному законом, та без належних повноважень.

Крім того апелянт зазначав, що спірні кошти не можуть бути одночасно майном, набутим без достатньої правової підстави, а також недоотриманим доходом позивача, а також бюджетними коштами, витраченими не за цільовим призначенням - суд першої інстанції не надав оцінку доводам відповідача і застосував усі підстави позову одночасно, що є недопустимими.

Отже, на переконання відповідач, прокурором не доведено, що Товариство набуло кошти без достатньої правової підстави, оскільки підстава, на якій вони були набуті, а саме договір підряду від 20.11.2018, не відпала унаслідок розірвання договору чи визнання цього договору недійсним в судовому порядку - договір підряду є дійсним і продовжує виконуватись сторонами, при цьому строк завершення будівництва січень 2023 року. Наявність указаних обставин, за твердженнями відповідача, є обов`язковими для застосування приписів статей 1212-1214 ЦК України.

Також, апелянт просив відстрочити сплату судового збору в розмірі 1 191 750,00 грн до ухвалення рішення у справі.

В доповненнях до апеляційної скарги, відповідач зазначав, щодо недоведеності обставин використання авансу відповідно до договору №744-ДМБ від 20.11.2018 у якості депозитного вкладу. На переконання скаржника, єдиним та допустимим доказом того, що здійснювався певний рух коштів по рахункам та особою здійснювались якісь банківські операції, є виписка з особового рахунку клієнту Банку, однак матеріали справи не містять наступні докази.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київметробуд" у справі №910/16372/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрієнко В.В. (головуючий суддя), судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Київметробуд" про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київметробуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині, а сама сплату судового збору.

28.11.2022 на адресу суду від скаржника - Акціонерного товариства "Київметробуд" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги. До указаної заяви додано докази сплати судового збору у розмірі 1 191 750,00 грн (квитанція від 25.11.2022 №ПН3282507 на суму 397 250,00 грн; квитанція від 25.11.2022 №636/з1 на суму 397 250,00 грн; квитанція від 24.11.2022 №52-222К на суму 397 250,00 грн). Таким чином апелянтом виконано вимоги ухвали у строк, установлений судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/16372/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Київметробуд". Розгляд справи призначено на 18.01.2023.

22.12.2022 на адресу суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

В обґрунтування свого відзиву прокурор зазначав, що той факт розміщення отриманих бюджетних коштів за договором на депозитних рахунках в банківській установі та отримання відповідного доходу вже установлений в експертизі та не спростовується відповідачем та доводами позову підлягає стягненню з відповідача як безпідставно набуте майно.

Прокурор зазначав, що в якості належних та допустимих доказів долучено до матеріалів справи відповідні експертизи, якими підтверджується факт розміщення відповідачем отриманих бюджетних коштів за договором на депозитних рахунках банківській установі та отримання доходу.

Крім того прокурор зазначав, що за даними ЄДРПОУ Тунельний загін №4 акціонерного товариства «Київметробуд» не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом відповідача без статусу юридичної особи, а відтак зазначені бюджетні кошти, отримані за договором, відповідачем фактично перераховано на власні рахунки.

Щодо нецільового використання коштів, що за твердженням відповідача наразі неможливо установити, прокурор зазначав, що факт нецільового використання коштів жодним чином не може залежати від завершення чи не завершення будівництва за договором. На переконання прокурора, стадія будівництва жодним чином не може бути пов`язана і не може свідчити про цільове використання коштів за договором. Отже, на переконання прокурора, в даному випадку дії/поведінка відповідача з приводу отримання доходу за рахунок майна громади міста є неправомірними, оскільки відповідач свідомо використав належні громаді кошти для свого власного збагачення. Також, прокурор зазначав, що між Київрадою та відповідачем, а також між КП «Київський метрополітен» та відповідачем не існувало договору чи будь-якого іншого правочину, який би був належною правовою підставою (та надав би можливість відповідачу) для набуття майна відповідачем (отримання доходу за депозитом).

29.12.2022 на адресу суду від КМР надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач 1 просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача.

В обґрунтування відзиву позивач 1 зазначав, що розміщення відповідачем бюджетних коштів на депозитних рахунках в банку є нецільовим використанням таких коштів, оскільки постановою КМУ від 12.01.2011 №6 затверджено відповідний порядок розміщення тимчасово вільних коштів місцевих бюджетів на вкладних (депозитних) рахунках у банках. Так, відповідно до п. 3 указаного порядку однією з умов для розміщення тимчасово вільних коштів на депозитних рахунках у банках є прийняття місцевою радою відповідного рішення.

16.01.2023 на адресу суду від позивача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. При цьому позивач 2 зазначав, що відповідач розмістив отримані кошти місцевого бюджету із установленим цільовим призначенням всупереч умов договору та вимог законодавства за договором депозиту в банківській установі та отримав за рахунок цих коштів відповідне майно (дохід) у вигляді процентів від їх розміщення. Тобто неправомірно набув майно за рахунок іншої особи (в даному випадку за рахунок територіальної громади).

Розпорядженням керівника апарату суду від 17.01.2023 № 09.1-08/259/23, було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/16372/21, у зв`язку з перебуванням судді Шапрана В.В., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, на лікарняному з 16.01.2023.

Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2023 у справі №910/16372/21 для розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Київметробуд" визначено колегію суддів: головуючий суддя Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Пашкіна С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 прийнято апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київметробуд" до провадження у визначеному складі суддів.

У судове засідання, яке відбулося 18.01.2023 з`явились усі представники учасників справи, які надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених у апеляційній скарзі.

Заслухавши пояснення представників прокуратури, позивачів та відповідача, розглянувши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів після проведення наради у нарадчій кімнаті оголосила вступну та резолютивну частину постанови, якою Акціонерного товариства "Київметробуд" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 без змін, при цьому суд апеляційної інстанції керувався наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26.07.2016 № 605 «Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23.04.2008 № 585 «Про проектування та спорудження дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції «Сирець» до житлового масиву Виноградар з електродепо у Подільському районі» замовником виконання робіт з проектування та будівництва зазначеної дільниці метрополітену визначено Комунальне підприємство «Київський метрополітен».

За результатами проведеної процедури публічної закупівлі (UA-2018-09-10-000597-b) за бюджетні кошти (кошти місцевого бюджету) між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Акціонерним товариством «Київметробуд» 20.11.2018 укладено договір № 744-ДБМ-18 (далі - договір). До указаного договору неодноразово вносились зміни шляхом укладення додаткових угод 20.11.2018, 28.11.2018, 11.12.2018, 20.12.2018, 27.08.2019, 20.11.2019, 24.12.2019, 01.09.2020, 21.12.2020 та 24.11.2021.

Відповідно до пункту 1.1 договору відповідач зобов`язався в порядку та умовах, визначених цим договором, відповідно до проектної документації на свій ризик виконати будівельні роботи: «Будівництво дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції «Сирець» на житловий масив Виноградар з електродепо у Подільському районі» (дільниця від станції «Сирець» до станції «Проспект Правди» з двома станціями («Мостицька» та «Проспект Правди») та дільницею вилочного відгалуження в бік станції «Виноградар» (І черга будівництва)), (код 45221000-2 «Будівництво мостів і тунелів, шахт і метрополітенів» за ДК 021-2015) (далі - роботи), у встановлений договором строк, а Замовник зобов`язався надати Підряднику фронт робіт, передати дозвільну та затверджену в установленому порядку проектну документацію, прийняти виконані належним чином роботи та оплатити, а по завершенні усіх робіт прийняти від Підрядника об`єкт будівництва.

Згідно з пунктом 3.2 договору договірна ціна (сума договору) є динамічною і становить 5 981 268 736,07 грн. Фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів бюджету міста Києва (пункт 13.1 договору).

Пунктом 15.3 договору передбачено, що Замовник здійснює попередню оплату в розмірі 30 % від суми договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Підпрядника, за умови наявності коштів відповідного цільового призначення на рахунку Замовника та належним чином оформленого рішення головного розпорядника бюджетних коштів.

На виконання вищеуказаних умов договору, на підставі рахунку на оплату № 40 від 20.12.2018, згідно платіжного доручення від 20.12.2018 Підприємством було перераховано відповідачу 2 587 995 000,00 грн, як попередню оплату відповідно до договору № 744-ДБМ-18 від 20.11.2018. Копії указаних документів наявні в матеріалах справи (а. с. 205, 204).

Надалі, як зазначав Прокурор, у ході досудового розслідування в кримінальному проваджені № 0002358 від 05.11.2019 під час проведення судово-економічної експертизи (висновок експерта КНДІСЕ № 18437/20-71 від 19.08.2020) установлено, що на виконання умов договору Комунальним підприємством «Київський метрополітен» на рахунок відповідача, відкритий в Головному управлінні Державної казначейської служби у м. Києві 20.12.2018, перераховані грошові кошти в сумі 2 587 995 000,00 грн в якості авансового платежу за договором.

У подальшому зазначені грошові кошти в період з 31.01.2019 по 25.03.2019 перераховані відповідачем «нібито» на виконання умов договору на поточний рахунок, відкритий в АБ «Укргазбанк», отримувачу коштів - Тунельному загону № 4 Акціонерного товариства «Київметробуд».

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тунельний загін № 4 Акціонерного товариства «Київметробуд» не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом відповідача без статусу юридичної особи, що за твердженнями Прокурора та позивачів свідчить про те, що бюджетні кошти, отримані відповідачем за спірним договором як попередня оплата, фактично перераховано на власні рахунки в особі відокремленого підрозділу

Надалі у період з 31.01.2019 по 25.03.2019 Тунельним загоном № 4 акціонерного товариства «Київметробуд» зазначені грошові кошти повернуто вже на поточний рахунок відповідача, відкритий в Акціонерному банку «Укргазбанк» з призначенням платежу «тимчасове повернення коштів за будівельні роботи та матеріали за договором».

Прокурор, звертаючись із позовом та позивачі зазначали, що частину указаних коштів у загальній сумі 1 700 000 000,00 грн на підставі відповідних договорів відповідачем розміщено на депозитних рахунках в банківській установі (Акціонерному банку «Укргазбанк») та отримано відсотки від розміщення зазначених коштів в сумі 139 090 410, 96 грн.

Так, за договором № 2019/ДК/028-005 банківського строкового вкладу від 25.04.2019 відповідачем розміщено у вказаній банківській установі отримані бюджетні кошти в сумі 1 500 000 000 грн на період з 25.04.2019 по 28.10.201, а за договором № 2019/ДК/028-006 від 25.04.2019 - отримані бюджетні кошти в сумі 200 000 000 грн на період з 25.04.2019 по 11.11.2019. Як наслідок, за договором № 2019/ДК/028-005 відповідачем отримано 121 643 835, 61 грн нарахованих відсотків та за договором № 2019/ДК/028-006 відповідачем отримано 17 446 575, 35 грн нарахованих відсотків, у загальному розмірі 139 090 410,96 грн.

Як убачається із матеріалів справи, що звертаючись із даним позовом до суду Прокурор та позивачі зазначають, що використання в даному випадку відповідачем одержаних за договором бюджетних коштів для отримання прибутку порушує інтереси держави та є незаконним, а тому посилаючись на приписи статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просять стягнути 139 090 410,96 грн нарахованих та отриманих відсотків. Крім того, Прокурор та позивачі просять суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами за період починаючи з дати отримання процентів за депозитними договорами по дату звернення до суду з даною позовною заявою у загальному розмірі 44 370 722, 61 грн (за договором № 2019/ДК/028-005 від 25.04.2019 - 38 986 580,69 грн за період з 28.10.2019 по 04.10.2021 та за договором № 2019/ДК/028-006 від 25.04.2019 - 5 384 141,92 грн за період з 11.11.2019 по 04.10.2021).

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, судом установлено та матеріалами справи підтверджено та сторонами не спростовано того, що 20.11.2018 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Акціонерним товариством «Київметробуд» був укладений договір № 744-ДБМ-18, який за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

Згідно статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Як убачається з інформації проведеної процедури публічної закупівлі (UA-2018-09-10-000597-b), результатами якої було укладено договір, закупівлі проводились за бюджетні кошти (кошти місцевого бюджету).

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України).

Статтею 7 Бюджетного кодексу України визначені принципи бюджетної системи України, при цьому одним із основних принципів є принцип цільового використання бюджетних коштів, який полягає у використанні бюджетних коштів тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Відповідно до частини 1 статті 4 Бюджетного кодексу України бюджетне законодавство складається, серед іншого, з цього Кодексу; нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, прийнятих на підставі і на виконання цього Кодексу; нормативно-правових актів органів виконавчої влади, прийнятих на підставі і на виконання цього Кодексу, інших законів України та нормативно- правових актів Кабінету Міністрів України, передбачених пунктами 3, 4 та 5 цієї частини статті.

З метою визначення механізму фінансування капітального будівництва за рахунок коштів державного бюджету постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1764 затверджено Порядок державного фінансування капітального будівництва (далі - Порядок).

Основною метою Порядку є забезпечення цільового та ефективного використання державних коштів (пункт 1 Порядку).

При цьому, положення Порядку (пункт 3) є обов`язковими для підприємств, установ та організацій усіх форм власності, що здійснюють капітальне будівництво, у разі його фінансування за рахунок державних і змішаних капітальних вкладень.

Отже відповідні норми бюджетного законодавства розповсюджують свою дію на відповідача, який зобов`язаний їх дотримуватись, в тому числі в частині використання отриманих бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 18 Порядку (в редакції, яка діяла на момент укладення договору та на даний час) розрахунки за виконані роботи, поставлену продукцію та надані послуги в будівництві здійснюються за договірними цінами відповідно до укладених договорів (контрактів), вимог законодавства та проводяться платежами за об`єкт у цілому або проміжними платежами (за етапи, черги будівництва, пускові комплекси або окремі види робіт, конструктивні елементи).

За змістом пункту 19 Порядку (в редакції, яка діяла на момент укладення договору та на даний час) замовник перераховує підряднику аванс, якщо це передбачено договором (контрактом). Розмір авансу не може перевищувати 30 відсотків вартості річного обсягу робіт. Підрядник зобов`язується використати одержаний аванс на придбання і постачання необхідних для виконання робіт матеріалів, конструкцій, виробів протягом трьох місяців після одержання авансу. Отже, Порядком установлено обов`язок підрядника використовувати аванс виключно на конкретні цілі.

Аналогічний обов`язок відповідача щодо використання отриманого авансового платежу виключно за конкретним цільовим призначенням, встановлений також пунктом 4.6.17 договору. Так, за умовами договору, відповідач зобов`язаний використати одержану від замовника попередню оплату, обумовлену пунктом 15.3 договору, на придбання матеріалів, конструкцій, виробів, необхідних для виконання робіт за договором. Отже відповідний обов`язок щодо подальшого цільового використання отриманих відповідачем бюджетних коштів за договором встановлений безпосередньо умовами договору.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 № 117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти», в редакції, яка діяла на момент отримання та розміщення відповідачем бюджетних коштів за договором на депозитних рахунках в банківській установі, передбачено використання отриманих бюджетних коштів виключно з рахунків, відкритих в органах державного казначейства, та на цілі, визначені в укладених договорах.

Так, згідно з пунктом 2.1 указаної Постанови, попередня оплата розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів за капітальними видатками та державними контрактами здійснюється шляхом спрямування бюджетних коштів виконавцям робіт, надавачам товарів і послуг (крім нерезидентів) на небюджетні рахунки, відкриті на їх ім`я в органах Казначейства у установленому законодавством порядку, з подальшим використанням зазначених коштів виконавцями робіт, надавачами товарів і послуг виключно з таких рахунків на цілі, визначені договорами про закупівлю товарів, робіт і послуг. Аналогічні вимоги містить постанова Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти», яка діє на даний час.

Отже, законодавством надано особливий статус коштам, які спрямовуються на виконання договорів про закупівлю робіт за бюджетні кошти, та чітко врегульовано порядок подальшого використання бюджетних коштів, отриманих підрядниками за відповідними договорами.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 119 Бюджетного кодексу України визначено, що нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів (включаючи порядок та умови надання субвенцій).

Тобто, держава, установлюючи відповідні правила використання державних коштів з особливим статусом та відповідну заборону щодо їх нецільового використання, цим самим виключила можливість використання таких коштів на інші цілі, аніж ті, які передбачені в постановах Кабінету Міністрів України та договорі, в тому числі - з метою отримання доходу, не пов`язаного із цільовим використанням коштів, у тому числі прибутку їх отримувачами за договорами банківського вкладу.

Судом установлено, матеріалами справи підтверджено, що 25.04.2019 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» та Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» був укладений договір банківського строкового вкладу № 2019/ДК/028-005, за умовами якого відповідач, як вкладник, розмістив тимчасово вільні грошові кошти в сумі 1 500 000 000,00 грн на депозитному рахунку № 6109 на строк до 28.10.2019 та сплатою відсотків вкладнику із розрахунку 16 % річних.

Також, 25.04.2019 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» та Публічним акціонерним товариством «Київметробуд» був укладений договір банківського строкового вкладу № 2019/ДК/028-006, за умовами якого відповідач, як вкладник, розмістив тимчасово вільні грошові кошти в сумі 200 000 000,00 грн на депозитному рахунку № 6110 на строк до 11.11.2019 та сплатою відсотків вкладнику із розрахунку 16 % річних.

Також судом було установлено, що у матеріалах справи наявні копії листів відповідача № 913 від 28.10.2019 та № 976 від 11.11.2019, адресовані ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», щодо повернення грошових коштів в розмірі 1 500 000 000,00 грн та 200 000 000,00 грн.

Із наявною в матеріалах справи копії висновку експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» № 18545/18664/18665 від 30.03.2021 убачається, що станом на 31.01.2019 на рахунку відповідача в АБ «Укргазбанк» № НОМЕР_1 обліковувалось 6 895 240,89 грн. Водночас, з небюджетного рахунку Товариства № НОМЕР_2 , відкритому у ЦА ГУДКСУ у Київській області у період з 31.01.2019 по 25.03.2019 було перераховано на рахунок № НОМЕР_3 Тунельний загін-4 ПАТ «Київметробуд» грошові кошти в загальному розмірі 2 537 930 786,00 грн. Надалі у період з 01.02.2019 по 25.03.2019 грошові кошти в розмірі 2 540 027 785,00 грн були перераховані з рахунку Тунельний загін-4 ПАТ «Київметробуд» № НОМЕР_3 в АБ «Укргазбанк» на рахунок відповідача № НОМЕР_1 в АБ «Укргазбанк».

Також в указаному експертному висновку зазначено, що згідно виписки з депозитних рахунків відповідача № 6109 та № НОМЕР_4 в АБ «Укргазбанк» грошові кошти в розмірі 1 500 000 000,00 грн та 200 000 000,00 грн відповідно надійшли з рахунку Товариства в АБ «Укргазбанк» № 6201.

Висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» № 18545/18664/18665 від 30.03.2021 є чинним, відомості про його оскарження у суду відсутні, сторонами не спростовано інформації указаної у вказаному висновку.

Отже, суд при оцінці наданого до матеріалів справи висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» № 18545/18664/18665 від 30.03.2021, керувався вимогами статті 1 Закону України "Про судову експертизу".

Відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону, судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 Закону України «Про судову експертизу»).

Зі змісту статті 4 Закону України "Про судову експертизу" полягає, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються, зокрема, визначеним законом порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Крім того, зі змісту висновку експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» № 18545/18664/18665 від 30.03.2021 убачається, що експерта було повідомлено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Також, суд звертає увагу, що господарські суди при вирішенні господарських спорів досліджують на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 18.07.2018 у справі №914/1589/17.

Висновок експерта Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М. С. Бокаріуса» № 18545/18664/18665 від 30.03.2021 містить докладний опис проведених експертом досліджень, даний висновок складений у порядку, визначеному законодавством, а тому приймається судом в якості належного та допустимого доказу в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України. Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає необґрунтовані посилання відповідача/апелянта у скарзі на те, що судом першої інстанції було взято до уваги висновок експерта, як недопустимий доказ.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до норм ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, за наслідками указаного експертного дослідження було установлено, що розміщення Товариством грошових коштів, отриманих від КП «Київський метрополітен» в якості попередньої оплати на виконання умов договору № 744-ДБМ-18 від 20.11.2018 на будівництво дільниці Сирецько-Печерської лінії метрополітену від станції «Сирець» на житловий масив Виноградар у сумі 1 700 000 000,00 грн на депозитних рахунках № 6109 та № НОМЕР_4 в АБ «Укргазбанк», є порушенням вимог пункту 19 Постанови Кабінету Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 та пункту 21 Постанови Кабінету Міністрів України № 117 від 23.04.2014, а також недотриманням пункту 4.6.17, 15.3 договору, що відповідно до статті 119 Бюджетного кодексу України є нецільовим використанням бюджетних коштів.

Ураховуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що вищенаведені обставини підтверджують факт нецільового використання відповідачем бюджетних грошових коштів шляхом передачі на депозит в банк, внаслідок чого Товариство отримало прибуток в якості виплачених відсотків за договорами банківських вкладів.

Крім того, додатковим підтвердженням того, що розміщення відповідачем бюджетних грошових коштів на депозитних рахунках в банку є нецільовим використанням таких коштів є те, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2011 № 6 затверджено відповідний Порядок розміщення тимчасово вільних коштів місцевих бюджетів на вкладних (депозитних) рахунках у банках. Так, відповідно до пункту 3 указаного Порядку однією з умов для розміщення тимчасово вільних коштів на вкладних (депозитних) рахунках у банках є прийняття місцевою радою відповідного рішення.

Тобто, маючи на меті отримання доходу від розміщення коштів на депозитних рахунках в банківських установах, територіальна громада через свій представницький орган самостійно могла прийняти відповідне рішення, розмістити відповідні кошти місцевого бюджету та отримати дохід, яким розпорядитись на власний розсуд та в інтересах мешканців міста.

Відповідно до статті 329 Цивільного кодексу України юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

У даному випадку, відповідач розмістив отримані кошти місцевого бюджету із встановленим цільовим призначенням всупереч умов договору та вимог законодавства за договором депозиту в банківській установі та отримав за рахунок цих коштів відповідне майно (дохід) у вигляді процентів від їх розміщення, тобто неправомірно набув майно за рахунок іншої особи (в даному випадку за рахунок територіальної громади столиці).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Зазначені норми законодавства визначають загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Як судом установлено вище, відповідачем отримано дохід у розмірі отримано 139 090 410,96 грн, з яких 121 643 835, 61 грн нарахованих відсотків за договором № 2019/ДК/028-005 та 17 446 575, 35 грн нарахованих відсотків за договором № 2019/ДК/028-006 унаслідок нецільового використання бюджетних грошових коштів. Указані обставини відповідачем під час розгляду цієї справи не заперечувались, доказів на їх спростування до суду не надано, що свідчать про доведеність факту набуття майна.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач набув дохід за рахунок іншої особи - територіальної громади міста Києва. Так, кошти місцевого бюджету, які були виділені Київською міською радою та надані Комунальним підприємством «Київський метрополітен» за договором Акціонерному товариству «Київметробуд» виключно для виконання робіт за договором, відповідач використав не за призначенням, а на власний розсуд. Таким чином, розмістивши кошти в банківській установі та отримавши відповідний дохід, відповідач збагатився за рахунок територіальної громади міста Києва, яка виділила бюджетні кошти для певних цілей та розраховувала на їх цільове використання. При цьому такі дії відповідача фактично призвели до недоотримання доходу, оскільки, як зазначалось вище, Київська міська рада відповідно до умов Порядку розміщення тимчасово вільних коштів місцевих бюджетів на вкладних (депозитних) рахунках у банках, могла самостійно розмістити кошти в банківській установі та отримати відповідний дохід.

Отже, щодо відсутності правової підстави набуття спірного майна - грошових коштів в розмірі 139 090 410,96 грн суд зазначає наступне.

Судом вище було установлено, що 139 090 410,96 грн отримані відповідачем, як відсотки за договорами банківського вкладу, а тому, досліджуючи питання набуття указаних грошових коштів у правовідносинах між АБ «Укргазбанк» та ТОВ «Київметробуд», такі грошові кошти набуті за наявності правової підстави - договорів банківського вкладу. Проте у межах даної справи дослідженню підлягає підстава набуття грошових коштів відповідачем в правовідносинах між Київською міською радою, Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Акціонерного товариства «Київметробуд».

Так, у правовідносинах, що склалися, відповідач умисно використав отримані бюджетні кошти за договором на цілі, не передбачені договором, тобто не на ті цілі, на які його уповноважив власник майна (кошти, які було надано для виконання робіт за договором).

Отже, між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та відповідачем, а також між Київрадою та відповідачем не виникало прав та обов`язків щодо збагачення відповідача за рахунок майна Київської міської ради. Воля позивачів в даному випадку була спрямована на інші цілі - виділення та подальше використання коштів виключно на спорудження метрополітену. Тобто, між Київською міською радою, Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та відповідачем виникли цивільні права та обов`язки щодо конкретного (цільового) використання коштів, а не збагачення відповідача за рахунок таких коштів.

Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій указівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18 та від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Системний аналіз наведених вище положень Цивільного кодексу України свідчить про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Натомість, в даних правовідносинах між Київрадою та відповідачем, а також між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та відповідачем не існувало договору чи будь-якого іншого правочину, який би був належною правовою підставою (та надавав би можливість відповідачу) для набуття майна відповідачем (отримання доходу за депозитом).

Беручи до уваги вищенаведені обставини, суд дійшов висновку про те, що у правовідносинах між Київською міською радою, Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та Акціонерного товариства «Київметробуд» у останнього відсутня правова підстава для набуття та збереження майна - грошових коштів в розмірі 139 090 410,96 грн.

У даному випадку, відповідач за рахунок отриманих за договором коштів місцевого бюджету, належних територіальній громаді міста, всупереч вимог законодавства та відповідного договору (тобто без достатньої правової підстави) набув відповідне майно у вигляді процентного доходу за депозитами (безпідставно набуте майно). Наведене вище спростовує доводи відповідача, покладені в основу заперечень проти позову.

Таким чином отримане відповідачем майно - грошові кошти, що є відсотками за договорами банківського вкладу в сумі 139 090 410, 96 грн, які останній набув від розміщення бюджетних грошових коштів, в силу приписів статей 1212 та 1214 Цивільного кодексу України підлягають стягненню в дохід бюджету територіальної громади міста Києва (бюджету місцевого самоврядування) як безпідставно набуте майно, а тому позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, зі змісту позовної заяви убачається, що прокурором та позивачами була заявлена вимога про стягнення 44 370 722,61 грн процентів за користування безпідставно отриманими коштами, розрахованих у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України згідно рекомендацій, викладених у постанові Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18. Розглянувши дану вимогу суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 1214 ЦК України передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не установлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що законодавцем передбачено можливість застосування приписів статті 536 ЦК України у разі встановлення розміру відсотків - у договорі чи спеціальному законі.

Судом установлено, що умовами укладеного між сторонами договору підряду такий розмір відсотків за користування безпідставно набутими грошовими коштами не установлений, як і не передбачено законодавчо установленого розміру відсотків у подібних правовідносинах. При цьому, суд зазначає, що посилання прокурора та позивачів на судову практику касаційного суду щодо можливості визначення розміру процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є безпідставними, оскільки наведена в постанові Верховного Суду від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 правова позиція станом на день розгляду даного спору є неактуальною.

Разом з тим, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань.

Беручи до уваги викладене, ураховуючи той факт, що предметом розгляду в межах даного спору були кондикційні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно набутих або збережених грошових коштів, слід нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, які у межах даного позову не заявлені.

З огляду на указане передана вимога про стягнення 44 370 722,61 грн процентів за користування безпідставно отриманими коштами задоволенню не підлягає.

Стосовно посилання відповідача у апеляційній скарзі на відсутність повноважень прокурора у даній справі із зверненням з позовом до суду в інтересах позивачів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою - третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин першої та третьої статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За змістом частини третьої та абзацу другого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу цього Кодексу.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. (частина друга статті 131-1 Конституції України).

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

За змістом частин першої, третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Системний аналіз положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону "Про прокуратуру" свідчить про те, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення її інтересів, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.

В розумінні положень статей 53, 73, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор в кожному конкретному випадку при зверненні до суду з позовом повинен:

- довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави, зазначити, в чому полягає порушення матеріальних або інших інтересів держави, необхідність їх захисту, навести та обґрунтувати підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді,

- визначити орган, уповноважений державою на здійснення відповідних функції у спірних правовідносинах, навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду,

- надати належні та допустимі докази здійснення прокурором повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.

Звертаючись із позовом прокурор зазначав, що в даному випадку Київська міська рада визначила замовником виконання робіт з проектування та будівництва зазначеної дільниці метрополітену - Комунальне підприємство «Київський метрополітен», тобто фактично уповноважила підприємство розпоряджатись з відповідними коштами місцевого бюджету в даному випадку.

У свою чергу, Комунальне підприємство «Київський метрополітен» за результатами проведеної процедури публічної закупівлі уклало зазначений договір будівельного підряду з відповідачем.

При цьому, будучи стороною указаного договору та замовником робіт за договором Комунальне підприємство безумовно розраховувало на дотримання відповідачем свого обов`язку щодо цільового використання отриманих бюджетних коштів, а саме виключно для будівництва лінії метрополітену.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Київська міська прокуратура упродовж 2020 та 2021 років неодноразово зверталась до Київської міської ради та Київської міської державної адміністрації із відповідними запитами (листи від 01.12.2020 № 15/2-204вих-20, 23.02.2021 № 15/2-118вих-21) в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», надаючи можливість відреагувати на порушення цивільно-правовим шляхом самостійно, однак відповідних заходів упродовж розумного строку Київською міською радою не вжито (лист 11.12.2020 № 053-19079, лист від 03.03.2021 № 053-3175).

Прокурор зазначав, що розгляд указаних листів прокуратури був доручений, в тому числі КП «Київський метрополітен» як стороні указаного договору.

Як убачається зі змісту листа (від 10.12.2020 № 1123-Н) КП «Київський метрополітен» підприємство не убачає підстав для вжиття заходів реагування цивільно-правового характеру в даному випадку.

Водночас, прокурор зазначав, що Київська міська рада під час розгляду зазначених запитів прокурора, обмежилась лише їх скеруванням для розгляду структурному підрозділу Київської міської державної адміністрації.

З наданих відповідей убачається, що Київською міською радою питання безпідставного отримання коштів відповідачем фактично за рахунок коштів територіальної громади взагалі проігнороване.

На виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Київською міською прокуратурою повідомлено Київську міську раду (лист від 30.06.2021) та Комунальне підприємство «Київський метрополітен» (лист від 06.09.2021) про підготовку прокурором вказаного позову та наміру звернутись до суду (копії листів додаються), однак на даний час позивачами відповідних заходів не вжито. Більш того, як убачається зі змісту листа КП «Київський метрополітен» (лист від 24.09.2021 № 201-НЮ), отриманого на повідомлення прокурора в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», комунальне підприємство не має наміру невідкладно реагувати належними цивільно-правовими заходами на порушення інтересів держави.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові № 922/3219/20 зазначав, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором при зверненні до суду були дотримані вимоги Закону щодо представництва інтересів держави в суді, оскільки невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави могло призвести до негативних наслідків, пов`язаних із нецільовим використанням державних коштів та дотримання принципу законності при використанні цих коштів.

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів установила, що обставини, на які посилається скаржник - Акціонерне товариство "Київметробуд" у розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Київметробуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/16372/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Київметробуд".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.01.2023.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

С.А. Пашкіна