РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.01.2023Справа № 910/21422/21 (755/512/22)

За позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання права власності в межах справи № 910/21422/21

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Костенко М.І.

від відповідача 1 Шишка Ю.О.,

від відповідача 2 не з`явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Паська М.В. перебуває справа № 910/21422/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01.08.2022 передано справу № 755/512/22 для спільного розгляду в межах справи № 910/21422/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2022 прийнято справу № 755/512/22 до розгляду в межах справи № 910/21422/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .

13.09.2022 від ОСОБА_3 надійшли пояснення у справі.

13.09.2022 від ОСОБА_3 надійшло клопотання про витребування доказів.

Судове засідання, призначене на 11.10.2022, не відбулося.

12.10.2022 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

Враховуючи викладене, підготовче засідання призначено на 06.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 29.12.2022.

Розглянувши матеріали справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати договір купівлі-продажу недійсним, визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнати право власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір купівлі-продажу є фраударним правочином, тобто таким, що був умисно вчинений на шкоду кредитору - ОСОБА_1 , для уникнення зобов`язання повертати грошові кошти.

Позивач зазначає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки вчинений через рік після відкриття провадження у 2х судових справах: щодо стягнення боргу з Відповідача-1 та її чоловіка, та щодо визнання договорів дарування недійсними, звернення стягнення на майно, після відкриття виконавчого провадження щодо чоловіка Відповідача-1, після відчуження іншого нерухомого майна, на яке могло бути звернуто стягнення, та після такого відчуження квартири у Відповідача-1 відсутнє будь-яке майно, на яке можна звернути стягнення для задоволення вимог Позивача, відтак оскаржуваний Договір купівлі-продажу вчинений на шкоду кредитору (Позивачу). Зазначає, що укладений Договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про необґрунтованість заявленого позову та просив суд відмовити в його задоволенні.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив про необґрунтованість заявленого позову та просив суд відмовити в його задоволенні.

У відзиві Відповідач 2 заперечує проти позову на тій підставі, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем майна, проживає в квартирі з моменту її придбання, своєчасно та у повному обсязі здійснює оплату комунальних послуг, здійснила «косметичний» ремонт в квартирі, на момент укладення договору на квартиру не було накладено обтяження, продавець (Відповідач 1) відчужила своє особисте майно, на момент відчуження не перебувала у реєстрі боржників, відтак договір не підлягає визнанню недійсним.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи Відповідачів не мають відношення до предмету спору, як і наведена Відповідачем 2 судова практика Верховного Суду, оскільки стосуються відносин щодо витребування майна від добросовісного набувача при вибутті такого майна з власності попереднього власника поза його волевиявленням, а не визнання договору недійсним як фраудаторного, відтак такі доводи підлягають відхиленню судом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

В провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/21422/21 про неплатоспроможність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Так, Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.01.2022 у справі № 910/21422/21 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_2 та призначено керуючим реструктуризацією боргів боржника арбітражного керуючого Годовиченка Дмитра Вадимовича.

Частиною 6 статті 12 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Частиною 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Таким чином, вирішення даного спору підлягає саме Господарським судом міста Києва в межах справи № 910/21422/21 про неплатоспроможність Відповідача 1.

Відповідно до вищевикладеного суд відмовляє у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду від 12.10.2022, оскільки вказаний позов підлягає розгляду саме в межах справи про неплатоспроможність Відповідача 1.

Відповідно до частин 2 та 3статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частиною 1статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин 1 та 2статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, 03 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який був посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. за реєстром № 2715. За цим Договором позики Позивач надав ОСОБА_5 в позику грошові кошти у розмірі 874 374,88 грн., що було еквівалентно 109 433,65$ за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (1 долар США = 7,99 грн), строк виконання зобов`язань за Договором позики настав 28.02.2018 р.

ОСОБА_5 на момент укладення Договору позики і станом на даний момент перебуває у шлюбі з Відповідачем-1, що підтверджується актовим записом про шлюб № 3584 від 04.11.1989 р. у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Палацом одруження «Дарницький» м. Києва 04 листопада 1989 р.

Одночасно з підписанням договору, 03 вересня 2013, Відповідач-1 підписала Заяву про надання згоди, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. 03 вересня 2013 року за реєстром № 2714, відповідно до якої Відповідач-1 попередньо ознайомлена нотаріусом з вимогами цивільного законодавства та нормами сімейного законодавства України, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки цієї Заяви, перебуваючи у ясній пам`яті і діючи добровільно без будь-якого примусу, цією Заявою надала згоду своєму чоловіку - ОСОБА_5 , на взяття у позику у Позивача грошових коштів у розмірі 874 374,88 грн., що еквівалентно 109 433,65 доларам США, за офіційним курсом НБУ станом на день укладення Договору (1 долар США = 7,99 гривень). У вказаній Заяві Відповідач-1 вказала, що заявляє, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї та погодилась з тим, щоб умови договору позики визначалися чоловіком самостійно, на власний розсуд.

Також Відповідач-1 заявила, що їй відомо, що повернення грошових коштів буде відбуватися з їхньої спільної сумісної власності подружжя та у випадку неповернення цієї суми, звернення стягнення може відбуватися на їхнє спільне сумісне майно подружжя.

Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконані, 14.03.2019 Позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості солідарно з подружжя - з Відповідача-1 та її чоловіка ОСОБА_5 .

Ухвалою Дніпровського районного суду від 29.03.2019 у справі № 755/4511/19 відкрито провадження.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року у справі № 755/4511/19, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 21.07.2021 у справі № 755/4511/19, позов про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково, стягнуто солідарно з Відповідача-1, ОСОБА_5 на користь Позивача заборгованість за договором позики в розмірі 2 410 789 грн. 14 коп.

20.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва, Артемчук Тарасом Володимировичем, було відкрито виконавче провадження № 66882983 щодо солідарного стягнення з Відповідача 1 на користь Позивача 2 410 789,14 грн. на підставі виконавчого листа № 755/4511/19 від 03.09.2021

На час розгляду позову позика ні у добровільному, ні у примусовому порядку в повному обсязі не повернута.

З моменту відкриття виконавчого провадження - з 20.09.2021, приватним виконавцем здійснюються дії щодо розшуку грошових коштів, майна боржника, на яке можна здійснити стягнення.

У процесі такого розшуку приватним виконавцем було виявлено, що Відповідачу-1 належала квартира АДРЕСА_1 , яка була відчужена Відповідачу-2 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 09.01.2020 за реєстровим № 3, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хрипун О.В..

Приватним виконавцем листом від 29.12.2021 № 1396 було повідомлено представника стягувача, що боржником ОСОБА_2 було відчужено майно, на яке можна було звернути стягнення (вказана квартира), та за рахунок цього повернути борг, який стягується у виконавчому провадженні, з огляду на те, що станом на даний момент іншого майна у боржника ОСОБА_2 не виявлено.

Відтак, станом на момент розгляду цього позову стягнутий судовим рішенням борг не повернуто у добровільному порядку, не стягнуто у примусовому порядку.

Суд погоджується з доводами Позивача про те, що про наявність боргу Відповідачу-1 було відомо ще з 2019 року, оскільки у 2019 році між Позивачем, Відповідачем-1 та чоловіком Відповідача-1 велися переговори щодо погашення боргу, за час таких переговорів Відповідачем-1 з метою уникнення стягнення на майно було відчужено земельну ділянку та домоволодіння шляхом їх дарування їхньому сину. З метою визнання таких договорів дарування недійсними Позивач звернувся до Макарівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсним, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, звернення стягнення на нерухоме майно.

20 лютого 2019 року Макарівським районним судом Київської області відкрито провадження у справі № 370/423/19.

22.01.2020 Макарівським районним судом Київської області ухвалено Рішенням про задоволення позову.

19.08.2020 Київським апеляційним судом прийнято Постанову, якою апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено частково, Рішення Макарівського районного суду Київської області від 22 січня 2020 року в частині задоволення позову про звернення стягнення на майно скасовано, у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на майно відмовлено, у решті рішення залишено без змін. Стягнуто, у тому числі, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, витрати на професійну правничу допомогу.

Представник ОСОБА_2 брав участь у судових засіданнях ще з 2019 року, подавав процесуальні документи, у тому числі і відзив на позов від 09.04.2019.

27.11.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Новохатньою Н.С., на підставі ст.ст. 34, 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути

з позичальника (боржника) - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: місто Київ, місце роботи: не встановлено, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ,

на користь позикодавця (стягувача) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ,

несплачену позику у розмірі 2 578 845,44 грн (два мільйони п`ятсот сімдесят вісім тисяч вісімсот сорок п`ять гривень 44 копійки) за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. 03 вересня 2013 року за реєстром № 2715, строк виконання зобов`язань за яким настав двадцять восьмого лютого дві тисячі вісімнадцятого року, а також витрати по вчиненню виконавчого напису в розмірі 1 700,00 грн (одна тисяча сімсот гривень 00 копійок).

На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. 12.12.2018 відкрито виконавче провадження № 57908595, що підтверджується Постановою про відкриття виконавчого провадження та накладено арешт на все майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження - 2839599,98 грн., що підтверджується Постановою про арешт майна боржника.

Суд погоджується та знаходить обгрунтованими доводи Позивача про те, що Відповідач 1 здійснила відчуження квартири достеменно знаючи про наявність боргу, наявність виконавчого напису нотаріуса, відкритого виконавчого провадження, відкритого судового провадження щодо неї та її чоловіка, знаючи про те, що стягнення боргу може здійснюватись солідарно з її чоловіка та з неї, відтак оскаржуваний Договір був укладенний з метою ухилення від звернення стягнення на нерухоме майно - відчужувану квартиру.

Щодо порушеного права та способу захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

На підставі вищевикладених фактичних обставин справи, судом встановлено, що Відповідач-1 є боржником Позивача.

Під зловживанням правом у аспекті пункту 3 статті 35 Конвенції Європейський суд з прав людини розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено [рішення у справі "Mirolubovs and Others v. Latvia" від 15.09.2009 (заява 798/05), § 62].

Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Так, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК У країни, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів (боржник не отримує еквівалентних зустрічних майнових дій, кредитор втрачає забезпечення) (позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.02.2021 року № 908/1152/18).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Саме такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року Справа № 369/11268/16-ц.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 904/5693/20 фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як сплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Аналогічна позиція була висловлена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, зокрема, Верховним судом було визначено, що будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна, вчинений у підозрілий період, є сумнівним і може бути визнаний недійсним на підставі спеціальної норми закону.

Оскільки відповідно до матеріалів виконавчого провадження іншого майна, за рахунок якого можливе задоволення вимог стягувача (Позивача) у боржника (Відповідача 1) немає, відповідно це є підставою для визнання недійсними Договору купівлі-продажу квартири.

Суд погоджується з доводами Позивача про те, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, оскільки вчинений через рік після відкриття провадження у двох судових справах: щодо стягнення боргу з Відповідача-1 та її чоловіка, та щодо визнання договорів дарування недійсними, звернення стягнення на майно, після відкриття виконавчого провадження щодо чоловіка Відповідача-1, після відчуження іншого нерухомого майна, на яке могло бути звернуто стягнення, та після такого відчуження квартири у Відповідача-1 відсутнє будь-яке майно, на яке можна звернути стягнення для задоволення вимог Позивача, відтак оскаржуваний Договір купівлі-продажу вчинений на шкоду кредитору (Позивачу).

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуваний правочин не відповідає критеріям розумності, добросовісності, справедливості, мав на меті зменшення розміру активів боржника, з метою уникнення стягнення на ці активи кредиторами в рахунок погашення боргів. Відтак, укладений Договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 02 квітня 2020 року у справі № 638/289/18, від 25 березня 2020 року у справі № 285/1634/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі №299/396/17 від 09 серпня 2017 р. у справі № 359/1654/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 05 липня 2018 у справі № 922/2878/17, від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18.

На підставі оскаржуваного Договору купівлі-продажу квартири нотаріусом було прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50593990 від 09.01.2020 15:51:49.

При визнанні недійсним вказаного Договору купівлі-продажу квартири підлягає скасуванню і вказане Рішення про державну реєстрацію прав, як таке, що вчиненні на підставі договору, який визнано недійсними.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Відтак, станом на даний момент відповідно до ст.26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто, приведені зміни встановили заборону на скасування та/або вилучення відомостей про речові права та фактично повністю змінили підхід до виконання судових рішень та обрання необхідних способів захисту, що стосуються державної реєстрації речових прав, у разі заявления позовних вимог щодо визнання недійними документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, оскільки, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції до 16.01.2020, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (без уточнення та розширення законодавцем даної норми положеннями щодо необхідності одночасного визнання, зміни чи припинення відповідних прав), наразі до поновлення порушеного права призводить саме ухвалення судового рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав та одночасне визнання/припинення/зміна за особою права власності на відповідне нерухоме майно.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19.

Так, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, станом на даний момент способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Разом з тим, станом на даний момент такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому застосування такого способу судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати Позивачу відновлення порушеного права.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів належать, в тому числі, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відтак, для реального та ефективного захисту прав Позивача при визнанні Договору купівлі-продажу квартири недійсним, підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності на відчужену квартиру за Відповідачем-1 (Продавцем за договором, боржником у відносинах з Позивачем), для надання можливості звернути стягнення на вказану квартиру для повернення боргу Позивачу.

Щодо заперечень Відповідачів, суд зазначає наступне.

У відзиві Відповідач 2 заперечує проти позову на тій підставі, що Відповідач 2 є добросовісним набувачем майна, проживає в квартирі з моменту її придбання, своєчасно та у повному обсязі здійснює оплату комунальних послуг, здійснила «косметичний» ремонт в квартирі, на момент укладення договору на квартиру не було накладено обтяження, продавець (Відповідач 1) відчужила своє особисте майно, на момент відчуження не перебувала у реєстрі боржників, відтак договір не підлягає визнанню недійсним.

Суд погоджується з доводами Позивача про те, що наведені доводи Відповідача 2 не мають відношення до предмету спору, як і наведена Відповідачем 2 судова практика Верховного Суду, оскільки стосуються відносин щодо витребування майна від добросовісного набувача при вибутті такого майна з власності попереднього власника поза його волевиявленням, а не визнання договору купівлі-продажу недійсним як фраудаторного правочину.

Разом з тим, добросовісність, проживання, здійснення ремонту у квартирі Відповідачем-2 не мають відношення до предмету доказування, оскільки не доводять дотримання прав кредитора (Позивача) при укладенні оскаржуваного договору, а саме жодним чином не впливають на обставину повернення боргу кредитору (Позивачу).

Судом у справі № 755/4511/19 достовірно встановлено, 03 вересня 2013 року дружина позичальника - ОСОБА_2 надала письмову згоду на укладання договору позики, яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С.

Відтак, підписуючи заяву від 03 вересня 2013 року, ОСОБА_2 надала згоду на укладення договору позики саме в інтересах сім`ї, про що зазначила у вказаному документі. Відтак, волевиявлення ОСОБА_2 встановлено вказаною заявою, підтверджує цільове призначення договору позики, а тому обов`язок спростування презумпції, яка зазначена у її заяві, лежить на відповідачах у вищевказаній справі. Цю презумпцію належними і допустимими доказами відповідачами не спростовано.

З огляду на зазначене до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частини четвертої статті 65 СК України, яка встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя.

Отже, ОСОБА_2 є зобов`язаною стороною (солідарним боржником) за договором позики, укладеним її чоловіком ОСОБА_5 , оскільки кошти за договором позики отримувалися позичальником за згоди другого з подружжя для використання в інтересах сім`ї.

Така правова позиція узгоджується з позиціями Верховного суду, викладеними в постановах від 20.05.2020 року по справі № 757/55453/18-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц, від 27 квітня 2016 року у справі N 537/6639/13-ц (провадження N 6-486цс16), від 14 вересня 2016 року у справі N 334/5907/14-ц (провадження N 6-539цс16), від 18.07.2018 р. у справі № 308/13831/15-ц (провадження № 61-8440ск18) про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями.

ОСОБА_2 здійснила продаж майна (спірної квартири) при наявності заборгованності перед ОСОБА_1 , отриманні грошові кошти не були використанні для повернення боргу, відтак розпорядження майном відбулось на шкоду кредитора, станом на даний момент кошти не повернуті, що свідчить про недобросовісність таких дій і спричинення ними шкоди кредитору ( ОСОБА_1 ), відтак вчинений правочин відповідає ознакам фраудаторності.

У наведеній Відповідачем 2 судовій практиці Верховного Суду, спори стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння при вибутті майна із володіння поза волею власника, скасування запису про право власності, реєстрацію права власності, про визнання недійсними торгів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; про визнання недійсними договорів оренди та скасування рішень про державну реєстрацію права оренди; про звернення стягнення на предмет іпотеки, відтак така судова практика не підлягає врахуванню судом при ухваленні рішення, оскільки стосується інших правовідносин.

Так, у Постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18) був розглянутий спір про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна з незаконного володіння. У Постанові Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) був розглянутий спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування запису про право власності, реєстрацію права власності. У Постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) був розглянутий спір про визнання недійсними торгів, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У Постанові Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) був розглянутий спір про визнання недійсними договорів оренди та скасування рішень про державну реєстрацію права оренди. У Постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) був розглянутий спір про про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до змісту вищевикладених постанов Верховного Суду, висновки, викладені у вказаних судових рішеннях, не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права, оскільки фактичні обставини спорів є різними стосуються не аналогічних відносин та не врегульовані тими ж нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді цієї справи.

Відтак, суд відхиляє посилання Відповідача 2 на вказані правові позиції Верховного Суду.

З огляду на наведене, суд вважає доведеним та обґрунтованим заявлені Позивачем позовні вимоги.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balanceofprobabilities) або "перевага доказів" (preponderanceoftheevidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clearandconvincingevidence); "поза розумним сумнівом" (beyondreasonabledoubt).

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц(провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції"("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідносте й вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 09.01.2020, за реєстровим № 3, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хрипун О.В.

3.Визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50593990 від 09.01.2020 15:51:49, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хрипун О.В.

4.Визнати право власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

5.Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) судовий збір у розмірі 12 896,95 грн.

6.Видати накази відповідно до ст. 327 ГПК України.

7.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 31.01.2023.