ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/826/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кривошей Ю.І. - ордер Серія АЕ №1160086 від 09.11.2022;

від відповідача: не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіс агро"

до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос"

про стягнення 121 169,82 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Орбіс агро" звернулося до суду з позовом про стягнення з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос" 121 169,82 грн, з яких: 106533,08 грн основного боргу, 12112,67 грн пені, 726,76 грн 3% річних та 1797,31 грн інфляційних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зсилається на невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу №SP.27.04-8 від 27.04.2020.

Ухвалою від 11.10.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 10.11.2022.

08.11.2022 на електронну пошту та 10.11.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, з клопотанням визнати поважними причини пропуску строку подання відзиву, продовжити цей строк для виконання п.5 ухвали від11.10.2022, а також відмовити в задоволенні позовної заяви (а.с .44-46, т.2).

Ухвалою від 10.11.2022 суд поновив строк для подачі відзиву на позовну заяву та відклав розгляд справи на 12.12.2022.

30.11.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив від 21.11.2022 (з уточненим розрахунком позовних вимог), згідно якої останній просив зменшити позовні вимоги до 35104,48грн, а саме: в частині стягнення заборгованості по договору - до 30 864,03грн, в частині стягнення штрафних санкцій - до 3 509,20 грн пені, 210,55 грн 3% річних та 520,70 грн інфляційних (а.с. 85-89, т.2).

12.12.2022 на електронну адресу суду від представника позивача надійшла заява від 12.12.2022 про зменшення розміру позовних вимог, обґрунтування якої було викладено у відповіді на відзив (а.с. 115).

Ухвалою від 12.12.2022 суд встановив відповідачу строк на подання заперечень на відповідь на відзив та з урахуванням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відклав розгляд справи на 16.12.2022.

16.12.2022 до суду надійшли заперечення від 15.12.2022, згідно яких представник відповідача просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності, визначені ст. 267 ЦК України щодо стягнення штрафних санкцій (а.с. 125-127, т.2).

16.12.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшли пояснення (а.с.128, т.2).

В судовому засіданні 16.12.2022 суд відмовив у прийнятті заяви про зменшення розміру позовних вимог, з урахуванням приписів ч. 2. ст. 46 ГПК України, зазначивши, що враховує всі наведені сторонами обставини та їх документальне підтвердження для встановлення обґрунтованої суми позовних вимог при подальшому розгляді справи, та оголосив перерву в судовому засіданні до 09.01.2023, про що постановив ухвалу.

В судовому засіданні 09.01.2023 представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням відповіді на відзив та пояснень від 16.12.2022. Підтвердив обґрунтованість зазначених у відзиві на позовну заяву розрахунків відповідача щодо основної суми заборгованості. Звернув увагу на приписи Закону України №540, яким продовжені строки, визначені, зокрема, ч. 6 ст. 232 ГК України та ст. 257, 258 ЦК України.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно і належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 137, т.2).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи, що явка представника відповідача в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а матеріали справи містять відзив на позовну заяву та заперечення від 15.12.2022, у яких висловлено позицію останнього, суд вважає, що не прибуття представника відповідача, не перешкоджає розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за наявними в ній матеріалами, відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України.

Справа розглядається з урахуванням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

27.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Орбіс агро" (продавець, позивач) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Колос" (покупець, відповідач) укладено Договір купівлі-продажу №SP.27.04-8 від 27.04.2020 (далі - Договір (а.с. 11-12)).

Позивач вказав, що на виконання умов вказаного Договору поставив відповідачу товар на загальну суму 1048911,75 грн, однак відповідач лише частково провів розрахунки, внаслідок чого станом на час звернення до суду заборгованість останнього склала 106533,08 грн.

Вказане стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Крім суми основного боргу, позивач заявив до стягнення з відповідача 12112,67 грн пені, 726,76 грн 3% річних та 1797,31 грн інфляційних.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву (а.с. 1-5, т. 2), підтвердив факт поставки товару за Договором на загальну суму 1049931,58 грн, однак вказав, що оплату здійснив на суму 1019067,55 грн, внаслідок чого заборгованість склала 30864,03 грн. При цьому вказує, що надані позивачем до матеріалів справи копії видаткових накладних не відповідають вимогам первинних бухгалтерських документів, що не може свідчити про здійснення сторонами у справі господарської операції з поставки. За вказаного, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

У відповіді на відзив від 21.11.2022 (а.с. 85-87, т.2), позивач підтвердив наведені відповідачем суми поставки та оплат, а також те, що станом на час звернення до суду заборгованість відповідача склала 30864,03 грн, і на час подання відповіді на відзив не змінилася. Щодо невідповідності наданих позивачем видаткових накладних вимогам первинних бухгалтерських документів вказав, що наданими відзивом із переліком накладних та актом звірки, відповідач підтвердив наявність господарських операцій, в тому числі отримання товару по договору та відобразив їх наслідки у власному бухгалтерському обліку, тому його заперечення в цій частині є безпідставними. Також вказав, що у зв`язку із фактичним зменшенням розміру позовних вимог, здійснив перерахунок штрафних санкцій, які на день подання позову склали: пеня - 3509,20 грн, 210,55 грн 3% річних та 520,70 грн інфляційних (а.с. 88-89, т.2).

У запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 125-127, т.2) відповідач, зсилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України вказав, що оскільки нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то строк позовної давності спливає через рік. Пояснив, що позовну заяву було подано 26.09.2022, відповідно до акту звірки, в період з 26.09.2021 по 26.09.2022 позивач здійснив лише дві поставки - 21.02.2022 на суму 13983,91 грн та 14.09.2022 на суму 3780,00 грн, і остання була оплачена відповідачем. Отже 3509,20 грн пені, 210,55 грн 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 05.07.2022 по 26.09.2022, 216,05 грн інфляційних за період липень-серпень 2022. Зазначив, що за ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На вищевказані доводи відповідача, у поясненнях від 16.12.2022 (а.с. 128-129, т.2) позивач зсилається на Закон України №540-IV від 30.03.2020 та вказує, що має право нараховувати господарські санкції понад один рік, оскільки на час звернення до суду та на даний час карантинні обмеження не скасовані.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що правовідносини між ними виникли на підставі Договору купівлі-продажу №SP.27.04-8 від 27.04.2020 (а.с. 11-12, т.1).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до п. 1.1. Договору, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити товар у кількості та номенклатурі, визначеній у рахунку-фактурі, який є невід`ємною частиною даного Договору.

Ціна та вартість товару, що передається продавцем покупцю, визначена у рахунку-фактурі (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 4.1. Договору, право власності на товар переходить до покупця у момент передачі продавцем покупцю.

Наявними в матеріалах справи видатковими накладними підтверджено та визнано сторонами, що на виконання умов Договору, в період з квітня 2020 року по червень 2022 рік, позивач передав відповідачу товар на загальну суму 1049931,58грн. Вказаний товар був отриманий відповідачем, що засвідчено підписом уповноваженого за довіреністю представника та відтиском печатки відповідача на накладних (а.с. 13-51, т.1), а також не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с. 1-5, т.2). На зазначену суму поставки позивачем було виписано рахунки на оплату (а.с. 52-89, т.1).

Оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву стверджував, що додані позивачем до матеріалів справи копії видаткових накладних не відповідають вимогам до первинних бухгалтерських документів, що не може свідчити про здійснення сторонами у справі господарської операції з поставки, суд враховує таке.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - ЗУ № 996-XIV), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ № 996-XIV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що надані позивачем видаткові накладні №512 від 27.04.2020, №836 від 17.06.2020, №939 від 01.07.2020, №948 від 03.07.2020, №1079 від 20.07.2020, №1120 від 23.07.2020, №1128 від 24.07.2020, №1129 від 24.07.2020, №1189 від 30.07.2020, №1244 від 10.08.2020, №1250 від 11.08.2020, №1251 від 11.08.2020, №1282 від 14.08.2020, №1384 від 02.09.2020, №1439 від 09.09.2020, №1513 від 22.09.2020, №1533 від 25.09.2020, №1550 від 28.09.2020, №1647 від 08.10.2020, №1660 від 09.10.2020, №1752 від 21.10.2020, №1761 від 22.10.2020, №1762 від 22.10.2020, №1783 від 24.10.2020, №1892 від 04.11.2020, №1893 від 04.11.2020, №1962 від 13.11.2020, №2004 від 18.11.2020, №2091 від 30.11.2020, №348 від 19.03.2021, №349 від 19.03.2021, №620 від 12.04.2021, №763 від 22.04.2021, №870 від 05.05.2021, №892 від 06.05.2021, №913 від 12.05.2021, №1007 від 21.05.2021, №158 від 21.02.2022, №527 від 14.06.2022 (а.с. 13-51, т.1) містять усі необхідні реквізити, встановлені ЗУ № 996-XIV для первинних документів, тому останні є первинними документами та підтверджують здійснення господарської операції - продажу товару на підставі Договору купівлі-продажу №SP.27.04-8 від 27.04.2020.

Крім того, належним доказам поставки позивачем товару згідно вищевказаних накладних є складені та зареєстровані позивачем податкові накладні (а.с. 132-209, т.1).

Відповідно до п. 201.7. ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами здійснення вищевказаних господарських операцій (поставки товару), позивач склав податкові накладні, які були зареєстровані Державною податковою службою України у Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 132-209, т.1).

За вказаного, та з урахуванням визнаних сторонами обставин, суд дійшов висновку, що вищевказаними видатковими та податковими накладними підтверджено факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 1049931,58 грн.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За п. 3.1. Договору, покупець здійснює оплату за товар на умовах відстрочення оплати 14 (чотирнадцять) банківських днів з дати фактичного отримання товару покупцем згідно базису поставки. Оплата може здійснюватися однією сумою, або частинами, передплата вважається зарахованою з моменту перерахування всієї суми, вказаної у рахунку.

Наявними в матеріалах справи банківськими виписками та платіжними дорученнями підтверджено, що відповідач частково провів розрахунки за отриманий товар, сплативши 1019067,55 грн (а.с. 90-131, т.1% 7-78, т.2) до звернення позивача до суду, що підтвердив відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 1-5, т.2) та позивач у відповіді на відзив (а.с. 85-87, т.2), внаслідок чого частково неоплаченою залишилась видаткова накладна №1007 від 21.05.2021 та видаткова накладна №158 від 21.02.2022 на загальну суму 30864,03 грн (1049931,58 грн - 1019067,55 грн) .

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Враховуючи те, що доказів погашення основного боргу у розмірі 30864,03 грн станом на день розгляду справи відповідач не надав, позовні вимоги про стягнення на користь позивача зазначеної суми боргу є обґрунтованими.

При цьому, оскільки як позивач у відповіді на відзив так і відповідач у відзиві на позовну заяву підтвердили суму боргу на дату звернення позивача до суду у розмірі 30864,03 грн, суд враховує приписи ч. 1 ст. 75 ГПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.

У стягненні 75669,05 грн основного боргу слід відмовити.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобов`язання, зокрема, сплату неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1,3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами п. 5.4. Договору, у разі прострочення остаточного розрахунку за товар, покупець сплачує продавцю пеню за кожен день прострочення в розмірі 1% від простроченої суми.

З розрахунку позивача (а.с. 9, т.1) вбачається, що пеню останній нарахував у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 05.07.2022 по 26.09.2022 на суму боргу у розмірі 106533,08 грн, що складає 12112,67 грн.

Враховуючи, що відповідач у запереченнях на відповідь на відзив (а.с. 125-127, т. 2) зсилався на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення пені, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову в цій частині, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Також вказаним Законом Розділ IX Господарського кодексу України доповнено пунктом 7, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, Законом № 2120-IX від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Враховуючи наведене, оскільки постановою КМУ від 05.01.2021 N 9 Уряд продовжив на всій території України дію карантину до 30.04.2023 року, позивач при зверненні до суду 29.09.2022 не пропустив строк позовної давності по вимозі про стягнення пені, а також обґрунтовано здійснив її нарахування поза межами шести місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано, оскільки встановлені ст. 258 ЦК України та ст. 232 ГК України строки продовжені. Таким чином, заява відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, з урахуванням встановленої судом фактичної суми заборгованості щодо якої за визначений позивачем період (з 05.07.2022 по 26.09.2022) таке нарахування є обґрунтованим, суд, взявши до уваги уточнений розрахунок позивача (а.с. 88-89, т.2) та керуючись приписами ч. 1 ст. 75 ГПК України, встановив, що нарахування пені на заборгованість у розмірі 30864,03 грн на суму 3509,20 грн є правомірним. За вказаного, у стягненні 8603,47 грн пені слід відмовити.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача (а.с. 9-10, т.1), інфляційні нараховані за липень-серпень 2022 року на суму боргу 106533,08 грн, що складає 3378,34 грн. Три відсотки річних у розмірі 726,76 грн нараховані за період з 05.07.2022 по 26.09.2022 на суму боргу у розмірі 106533,08 грн. Згідно уточненого розрахунку суми позовних вимог (а.с. 88-89, т.2), 3% річних та інфляційні, нараховані на суму боргу у розмірі 3509,20 грн, складають 210,55 грн та 520,70 грн, відповідно.

Перевіривши зазначені розрахунки, суд встановив, що здійснені позивачем в уточненому розрахунку нарахування інфляційних та 3% річних є вірними та підлягають задоволенню. За вказаного, та з урахуванням ч. 1 ст. 75 ГПК України, у стягненні 516,21 грн 3% річних та 1276,61 грн інфляційних слід відмовити.

Розрахунки судом перевірено за допомогою інформаційно-пошукової програми "Ліга: Закон".

Статтею 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню у сумі 35104,48 грн, з яких: 30864,03 грн основного боргу, 3509,20 грн пені, 210,55 грн 3% річних, 520,70 грн інфляційних. У стягненні 75669,05 грн основного боргу, 8603,47 грн пені, 516,21 грн 3% річних та 1276,61 грн інфляційних слід відмовити.

Судовий збір, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Колос" (11244, Житомирська обл., Новоград-Волинський р-н, с. Сербо-Слобідка, вул. Грека Івана, буд. 47, ід. код 03743405) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Орбіс агро" (03194, м. Київ, просп. Леся Курбаса, буд. 17, кв. 24, ід. код 42113841):

- 30864,03 грн основного боргу;

- 3509,20 грн пені;

- 210,55 грн 3% річних;

- 520,70 грн інфляційних;

- 718,78 грн судового збору.

3. У стягненні 75669,05 грн основного боргу, 8603,47 грн пені, 516,21 грн 3% річних та 1276,61 грн інфляційних відмовити.

4. Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 16:00 год 02.02.2023.

5. Докази для вирішення питання про судові витрати подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду - до 16.01.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 26.01.23

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи;

2,3 - сторонам (рек.)