ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023м. ХарківСправа № 922/1826/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця Леонідової Олени Миколаївни, місто Харків,

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА», місто Київ,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець Леонідова Олена Миколаївна, звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА», про стягнення неустойки за неправомірне користування нежитловим нерухомим майном за адресою: м. Харків, вул. Благовіщенська, буд. 38-Д у розмірі 526 176,00 грн. (з урахуванням заяви позивача, що подана в порядку ст. 46 ГПК України (вх. № 15781 від 07 грудня 2022 року).

19 жовтня 2022 року ухвалою господарського суду Харківської області прийнято позовну заяву Фізичної особи-підприємця Леонідової Олени Миколаївни до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1826/22. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1826/22 підготовче провадження і призначено підготовче засідання. 19 грудня 2022 року ухвалою господарського суду Харківської області прийнято до розгляду заяву позивача, подану в порядку ст. 46 ГПК України (вх. № 15781 від 07 грудня 2022 року). Також, задоволено клопотання позивача (вх. № 16382 від 15 грудня 2022 року) та продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, до 18 січня 2023 року. 09 січня 2023 року протокольною ухвалою господарського суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Щодо реалізації сторонами свого права на подання заяв по суті справи: 1) відповідачем надано: - відзив на позовну заяву (вх. № 15444 від 05 грудня 2022 року), що прийнятий до розгляду із долученням до матеріалів справи протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 05 грудня 2022 року; 2) позивачем надано: - відповідь на відзив (вх. № 15783 від 07 грудня 2022 року), що прийнята до розгляду із долученням до матеріалів справи ухвалою господарського суду Харківської області від 09 грудня 2022 року.

При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегулювані розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

АРГУМЕНТИ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

У позовній заяві зазначається, що 23 лютого 2021 року позивач та відповідач уклали договір оренди № 23/02/21-1 (надалі «Договір») нежитлового приміщення літера А-7, загальною площею 121,8 кв. м., що розміщений на першому поверсі будівлі, що знаходиться за адресою: 61052, місто Харків, вулиця Благовіщенська, будинок 38-Д (надалі «Нежитлове приміщення» або «Об`єкт оренди»). Як вказує позивач, Нежитлове приміщення належить йому на прав власності на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною С.В., зареєстрованого в реєстрі за №475 від 12 вересня 2005 року. Згідно відомостей, викладених у витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8369306 від 16 вересня 2005 року, право власності на Нежитлове приміщення зареєстроване в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Харкова» у реєстровій книзі №1 за реєстровим №3764. Відповідно до п. 5.1. Договору загальна сума орендної плати за користування Нежитловим приміщенням складається з двох частин постійної та динамічної. Розмір постійної частини орендної плати за Договором складає 29 232,00 грн. за фактичний місяць користування Нежитловим приміщенням та сплачується щомісячно відповідно до умов Договору. Динамічна частина орендної плати за цим Договором погоджується між позивачем та відповідачем щомісячно на підставі Протоколу погодження динамічної частини орендної плати та зазначається у рахунку окремим рядком. Розмір динамічної частини орендної плати за Договором складає суму, виходячи із цін вартості комунальних послуг, електроенергії, гарячого і холодного водопостачання, опалення, витрат на утримання прибудинкової території, вартості послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, вартості послуг по вивозу сміття і т.п. Загальна сума орендної плати на місяць визначається шляхом додавання погодженої суми динамічної частини орендної плати до суми постійної частини орендної плати і зазначається у вигляді рахунку орендної плати за один конкретний місяць. Відповідно до п. 9.1. Договору термін дії зазначеного Договору з 01 березня 2021 року до 28 лютого 2022 року. Відповідно до п. 5.2. Договору, нарахування позивачем та сплата відповідачем орендної плати за цим Договором оренди, починається з 01 березня 2021 року та припиняється в дату повернення нежитлового приміщення в порядку, обумовленому пп. 4.1.4. Договору, або в дату припинення дії Договору (залежно від того, яка дата наступає раніше). Відповідно до п. 4.1.4. Договору, відповідач у випадку закінчення дії цього Договору або його дострокового розірвання, повинен передати орендодавцю нежитлове приміщення у належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу протягом 2 (двох) робочих днів з дня припинення дії цього Договору. У випадку якщо позивач повідомлений про дату розірвання договору оренди належним чином, а саме письмово за 30 календарних днів, проте не з`являється для підписання Акту прийому-передачі приміщення, вважається, що Нежитлове приміщення повернуто протягом двох робочих днів з дати припинення дії Договору. При цьому відповідач не відповідає за подальшу схоронність Об`єкта оренди. Як вказує позивач, відповідачем не було сплачено динамічну частину орендної плати під час дії Договору оренди (компенсація за спожиту електричну енергію за січень-лютий 2022 та теплову енергію за січень-лютий 2022). Після закінчення строку договору оренди, а саме 28 лютого 2022 року, відповідачем приміщення не було звільнено, не було повідомлено позивача про дату передання ключів від Нежитлового приміщення, огляду стану приміщення, схоронності обладнання приміщення та складання Акту приймання-передавання Нежитлового приміщення. У позовній заяві вказано, що багаторазові усні звернення позивача щодо незаконності перебування майна та співробітників відповідача у Нежитловому приміщенні та пропозиції сплатити за спожиті комунальні послуги за час дії Договору та пропозиції укласти новий договір оренди задля набуття належного стану перебування майна, підлеглих відповідача у Нежитловому приміщенні позивача були проігноровані відповідачем. У зв`язку з цим, позивач 20 липня 2022 року звернувся до відповідача з претензією про сплату заборгованості шляхом направлення її поштою. Позивач описує у позові, що відповідач отримав претензію 25 липня 2022 року, але жодних дій для врегулювання спірної ситуації не зробив. Позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Враховуючи, що Договір припинив свою дію 28 лютого 2022 року, позивач нараховує подвійний розмір плати за оренду Нежитлового приміщення в період з 01 березня 2022 року за наступні 9 місяців у загальному розмірі 526 176,00 грн.

05 грудня 2022 року до суду від відповідача електронною поштою надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 15444). При цьому, відзив на позовну заяву (вх. № 15661), що надійшов до суду 06 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» є аналогічним відзиву на позовну заяву (вх. № 15444/22), що надійшов електронною поштою. У відзиві зазначено, що на виконання п. 9.2. та п. 10.4 Договору жодних змін, доповнень, додаткових угод, в тому числі і щодо продовження дії Договору між позивачем та відповідачем не укладалося. Відтак, Договір закінчив свою дію 28 лютого 2022 року. На виконання вимог п. 4.1.4. Договору у зв`язку із закінченням його дії відповідачем було передано позивачу Нежитлове приміщення у належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу. Відповідач вказує, що позивачем не заперечується факт передачі Нежитлового приміщення та не ставиться вимога про усунення перешкод у користуванні Нежитловим приміщенням. Відповідач також зазначає, що позивачем не узгоджувалося з відповідачем, як це передбачено абз. 3 п. 5.1. Договору, розміру та порядку сплати динамічної частини орендної плати, та не підписувалося Протоколу погодження динамічної частини орендної плати. Вважає, що відповідно до п. 4.2.3. Договору відповідач має бути звільнений від обов`язку сплати орендної плати за весь час, протягом якого Об`єкт оренди не міг бути використаний ним через обставини, за які він не відповідає. Зазначеними обставинами відповідач вважає введення в Україні воєнного стану та засвідченням ТПП України військової агресії РФ проти України як форс-мажорної обставини.

07 грудня 2022 року до суду від відповідача надійшла відповідь на відзив (вх. № 15783). У відповіді на відзив зазначається, що твердження відповідача про те, що позивач не заперечує факт передачі Нежитлового приміщення не відповідає дійсності про ще вказує, зокрема, сам предмет позову. Також, позивач вказує, що твердження відповідача про те, що позивач вимагає належного виконання зобов`язання, яке припинено також не відповідає дійсності. Так, зокрема, позивач наполягає на тому, що Договір припинив свою дію 28 лютого 2022 року та з 01 березня 2022 року відповідач користується майном неправомірно. Відносно посилання відповідача на пункт 4.2.3. Договору, позивач зазначає, що воно є неправомірним, адже Договір припинив свою дію включно з п. 4.2.3.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО ПІДСУДНОСТІ СПРАВИ ГОСПОДАРСЬКОМУ СУДУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Місцезнаходженням відповідача є м. Київ.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 911/2390/18 зазначено наступне:

«7.20. У чинній редакції ГПК України частина третя статті 30 цього Кодексу вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 ЦПК України. 7.21. За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном. 7.22. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. 7.23. Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном».

Відповідно до п. 1.1. Договору місцезнаходженням об`єкту нерухомого майна нежитлового приміщення літера А-7, загальною площею 121,8 кв. м., розміщеного на першому поверсі будівлі є: 61052, місто Харків, вулиця Благовіщенська (попередня назва Карла Маркса), будинок 38-Д.

Таким чином, враховуючи ч. 3 ст. 30 ГПК України, а також висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року по справі № 911/2390/18, зазначена справа підсудна господарському суду Харківської області.

ВІДНОСНО АНАЛІЗУ НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПІДСТАВ ДЛЯ СТЯГНЕННЯ НЕУСТОЙКИ.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

В матеріалах справи міститься договір оренди нежитлового приміщення №23/02/21-1 від 23 лютого 2021 року, що укладений між позивачем (орендодавець за Договором) та відповідачем (орендар за Договором).

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є договором оренди (найму) нежитлового приміщення, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного кодексу України та параграфом 5 глави 30 «Оренда майна та лізинг» Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. Відповідно до ч. 3 ст. 283 ГК України об`єктом оренди можуть бути: нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Відповідно до п. 1.1. Договору в порядку і на умовах, визначених цим Договором, Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове оплатне користування об`єкт оренди, а саме: нежитлове приміщення літера А-7, загальною площею 121,8 кв. м., розміщене на першому поверсі будівлі, що знаходиться за адресою: 61052, місто Харків, вулиця Благовіщенська (попередня назва - Карла Маркса), будинок 38-Д. В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення від 12 вересня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною С.В., за яким покупцем виступає позивач. Тобто, позивачу зазначене приміщення належить на праві власності. Також, в матеріалах справи міститься акт приймання-передачі від 01 березня 2021 року укладений між позивачем та відповідачем з приводу передачі у користування Нежитлового приміщення. Відповідно до п. 2.1. метою Договору є надання Орендарю нежитлового приміщення для ведення господарської діяльності, а саме розташування офісу відокремленого підрозділу Орендаря. Відповідно до п. 9.1. цей Договір укладений Сторонами на один рік і діє, починаючи з 01 березня 2021 року по 28 лютого 2022 року. Відповідно до п. 4.1.4. Договору, орендар (відповідач) зобов`язаний у випадку закінчення дії цього Договору або його дострокового розірвання, передати орендодавцю (позивачу) Нежитлове приміщення у належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу протягом 2 (двох) робочих днів з дня припинення дії цього Договору. У випадку якщо позивач повідомлений про дату розірвання договору оренди належним чином, а саме письмово за 30 календарних днів, проте не з`являється для підписання Акту прийому-передачі приміщення, вважається, що Нежитлове приміщення повернуто протягом двох робочих днів з дати припинення дії Договору. При цьому відповідач не відповідає за подальшу схоронність об`єкта оренди.

Суд зазначає, що строк дії Договору був припинений 28 лютого 2022 року. Автоматична пролонгація Договору не передбачена. В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі приміщення від відповідача до позивача. Відповідачем не представлено до суду зазначено акту як підтвердження повернення майна.

Окремо суд вважає за потрібне звернути вагу на суперечливу поведінку відповідача. Так, у відзиві на позовну заяву він зазначає, що відповідно до п. 4.1.4. Договору повернув Нежитлове приміщення позивачу. При цьому, надалі за текстом відзиву, відповідач посилається на п. 4.2.3. Договору та вважає, що має бути звільнений від оплати орендної плати у зв`язку із неможливістю використання Нежитлового приміщення через введення воєнного стану та настання форс-мажорних обставин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року по справі № 390/34/17 зазначено наступне:

«Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Договір оренди землі від 19 листопада 2007 року № 61 є укладеним після досягнення сторонами усіх істотних умов, а це відбулося 19 листопада 2007 року за життя орендодавця і за його підписом і підстав вважати спірний договір неукладним немає».

Враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що відповідач не може вказувати про те, що він передав у належному стані Нежитлове приміщення позивачу і одночасно займати позицію, що він має бути звільнений від обов`язку сплати орендної плати у зв`язку із неможливістю використання Нежитлового приміщення. Звільнення від такого обов`язку можливо лише у випадку, якщо Нежитлове приміщення юридично було у користуванні відповідача, однак він не міг користуватися ним через обставини за які він не відповідає. Іншими словами, відповідач не міг повернути Нежитлове приміщення і в подальшому вимагати звільнення від обов`язку сплати орендної плати, адже він повернув таке приміщення.

Отже, суд вказує, що позиція відповідача є суперечливою та порушує доктрину «venire contra factum proprium».

Крім того, посилання відповідача на п. 4.2.3. Договору як на підставу для звільнення від зобов`язання через настання форс-мажорних обставин є невиправданим, адже Договір припинив свою дію. Незважаючи на це, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження настання саме в цих правовідносинах форс-мажорних обставин, що вплинули на виконання зобов`язання. Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі №922/2475/21 констатує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Враховуючи все вищевикладене у сукупності, суд прийшов до висновку про наявність у позивача підстав вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Окремо суд зазначає, що доводи позивача про те, що відповідачем не було сплачено динамічну частину орендної плати, як і позиція відповідача, що він не зобов`язаний був сплачувати динамічну частину орендної плати у зв`язку з тим, що між сторонами не було погоджено відповідний Протокол, що передбачено Договором, є такими, що не підлягають дослідженню, адже предметом цього судового розгляду є стягнення позадоговірної неустойки за невиконання обов`язку щодо повернення Нежитлового приміщення після припинення строку дії Договору.

ВІДНОСНО РОЗРАХУНКУ СУМИ, ЩО ПІДЛЯГАЄ СТЯГНЕННЮ.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Відповідно до п. 5.1. Договору загальна сума орендної плати за користування Нежитловим приміщенням за цим Договором складається з двох частин постійної та динамічної. Розмір постійної частини орендної плати за Договором складає 29 232,00 грн. за фактичний місяць користування Нежитловим приміщенням та сплачується щомісячно відповідно до умов Договору. Динамічна частина орендної плати за цим Договором погоджується між позивачем та відповідачем щомісячно на підставі Протоколу погодження динамічної частини орендної плати та зазначається у рахунку окремим рядком. Розмір динамічної частини орендної плати за Договором складає суму, виходячи із цін вартості комунальних послуг, електроенергії, гарячого і холодного водопостачання, опалення, витрат на утримання прибудинкової території, вартості послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж, вартості послуг по вивозу сміття і т.п. Загальна сума орендної плати на місяць визначається шляхом додавання погодженої суми динамічної частини орендної плати до суми постійної частини орендної плати і зазначається у вигляді рахунку орендної плати за один конкретний місяць.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20 зазначено наступне:

«Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

На переконання суду, зазначений обов`язок поширюється і на виниклі між сторонами правовідносини з приводу стягнення неустойки відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України. Виконання такого обов`язку покликано в першу чергу забезпечити справедливий судовий розгляд та у випадку неправильного розрахунку суми позивачем в більшу сторону не покласти на відповідача несправедливий тягар сплати суми, що не передбачена законом або договором. Як вбачається з розрахунку, наданого позивачем, останнім не береться в математичний розрахунок динамічна частина орендної плати. Перевіривши наданий розрахунок суми неустойки, суд прийшов до висновку, що він зроблений арифметично правильно, а отже є підстави для стягнення з відповідача 526 176,00 грн. неустойки за 9 місяців відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЄВРОІНС УКРАЇНА» (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102; ) на користь Фізичної особи-підприємця Леонідової Олени Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) неустойку за неправомірне користування нежитловим нерухомим майном у загальному розмірі 526 176,00 грн. та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 7 892,64 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "24" січня 2023 р.

Суддя Н.В. Калініченко