ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" січня 2023 р. Справа № 924/521/21

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщука О.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький, м. Хмельницький

до Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України, м. Київ

про визнання недійсними рішень

за участю представників:

позивача: Воронкова Ю.С. - юрисконсульт

відповідача: Москаль Я.О. - згідно з ордером від 08.06.2021

третьої особи: Москаленко А.О. - згідно з наказом від 19.02.2020 №52

за участю прокурора: Железняк З.Р.

Рішення ухвалюється 12.01.2023, оскільки в судовому засіданні 22.12.2022, 03.01.2023 постановлено ухвалу про оголошення перерви.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, м. Хмельницький звернувся до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області, в якому просив визнати недійсними: рішення Старокостянтинівської міської ради від 05 січня 2018 року №5/26/VII "Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів", рішення Старокостянтинівської міської ради "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів" розроблених на підставі рішення від 05 січня 2018 року №5/26/VII, рішення Старокостянтинівської міської ради від 16 листопада 2018 року №17 п. 1/31/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", рішення Старокостянтинівської міської ради від 21 грудня 2018 року №23/32/VII "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" (із змінами від 24 травня 2019 року згідно рішення №14 п.6/34/VII).

Ухвалою суду від 25.05.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 09.06.2021, яке було відкладено на 24.06.2021 та у подальшому на 02.07.2021.

Ухвалою суду від 02.07.2021 у справі призначено судову (земельно-технічну) експертизу, проведення якої доручено Хмельницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, та на розгляд якої поставлено питання: чи накладається земельна ділянка орієнтовною площею 11,5 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, архівний кадастровий номер :01:007:0038 (у подальшому поділена на окремі земельні ділянки згідно з рішенням Старокостянтинівської міської ради від 24.05.2019 №14 п.6/34/VII "Про внесення змін та доповнень до рішень міської ради"), на землі Міністерства Оборони України, зазначені в Державному акті на право користування землею №041671 від 1980 року, виданому Хмельницькій КЕЧ району? Якщо накладається, вказати розміри, площу та конфігурацію такого накладення. Провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

Заступником керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону подано заяву (від 01.07.2021), в якій повідомлено про вступ у справу на стороні позивача.

Ухвалою суду від 17.08.2021 провадження у справі поновлено. Задоволено клопотання завідувача Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (від 22.07.2021) про погодження строку проведення експертизи, погоджено строк проведення судової (земельно-технічної) експертизи у справі №924/521/21 понад 90 календарних днів. Також задоволено клопотання експерта Т. Ляшкової (від 21.07.2021) про надання додаткових матеріалів. Провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

Ухвалою суду від 12.11.2021 провадження у справі поновлено; Старокостянтинівській міській раді ухвалено у 10-денний строк від дня отримання ухвали надати докази здійснення оплати витрат на проведення земельно-технічної експертизи у справі №924/521/21, призначеної ухвалою суду від 02.07.2021; провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

Ухвалою суду від 10.12.2021 провадження у справі поновлено. Задоволено клопотання завідувача Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (від 08.12.2021) про погодження строку проведення експертизи. Погоджено строк проведення судової (земельно-технічної) експертизи у справі понад 90 календарних днів. Задоволено клопотання експерта Т. Ляшкової (від 08.12.2021) про надання додаткових матеріалів. Провадження у справі зупинено на час проведення судової експертизи.

З огляду на надходження на адресу суду висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 02.11.2022 №3490/21-26 та матеріалів справи №924/521/21, ухвалою суду від 14.11.2022 поновлено провадження у справі №924/521/21 і призначено підготовче засідання на 22.11.2022.

У засіданні 22.11.2022 постановлено ухвалу про продовження підготовчого засідання на тридцять днів відповідно до ст. 177 ГПК України та про відкладення підготовчого засідання на 01.12.2022, яке у подальшому було відкладено на 06.12.2022.

У підготовчому засіданні 06.12.2022 судом з огляду на відповідність положенням ст. ст. 14, 46 ГПК України прийнято заяву позивача про зміну предмета позову (від 06.12.2022), в якій просить визнати недійсними рішення Старокостянтинівської міської ради від 05.01.2018 року №5/26/VII "Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів", рішення Старокостянтинівської міської ради від 11.07.2018 року №44/29/VII Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів, розроблених на підставі рішення від 05 січня 2018 року №5/26/VII, рішення Старокостянтинівської міської ради від 16.11.2018 року №17 п. 1/31/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки", та постановлено ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.12.2022.

Ухвалою суду від 12.12.2022 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 22.12.2022, в якому оголошено перерву до 03.01.2022 та в подальшому на 12.01.2023.

Від Міністерства оборони України надійшла заява (від 29.12.2022) про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, обґрунтована положеннями законодавства, якими передбачено здійснення Міністерством управління об`єктами державної власності, які належать до його сфери управління, в тому числі землями. Також Міністерством оборони України подано заяву (від 03.01.2022) про поновлення строку на подання заяви про вступ у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі, на стороні позивача, мотивовану отриманням інформації про розгляд справи лише в грудні 2022 року, після надходження до Міністерства судового рішення в іншій справі щодо земельної ділянки, де Міністерство виступає позивачем. У заяві також зазначено про підтримання позовних вимог.

У засіданні 03.01.2023 судом постановлено ухвалу про поновлення Міністерству оборони України строку на подання заяви про вступ у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача з огляду на положення ст. ст. 119, 207 ГПК України та наведені у заяві причини пропуску строку та ухвалу про залучення Міністерства оборони України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача. При цьому судом враховано положення ст. ст. 50, 207 ГПК України, а також ст. 326 ЦК України, ст. 141 ГК України, ст. ст. 1, 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 14 Закону України «Про Збройні сили України», ст. 10 Закону України «Про оборону», Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою КМУ від 26.11.2014 №671, аналіз яких свідчить про належність земель, закріплених за військовими частинами, установами та організаціями Збройних Сил України, до державної власності, управління якою здійснюється Міністерством оборони України, та з огляду на що рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки останнього як органу управління відповідним майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в результаті прийнятих відповідачем оспорених рішень із земель державної власності, які є землями оборони та з постійного користування позивача протиправно, в порушення закону вибула на користь відповідача земельна ділянка площею 11,5 га. Звертає увагу на відсутність будь - яких погоджень, рішень щодо припинення права користування земельною ділянкою, яка відноситься до земель оборони. Як на правову підставу позову посилається на положення ст. 19 Конституції України, ст. ст. 21, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 13, 20, 77, 84, 116, 122, 141, 152 Земельного кодексу України, ч. 4 розділу ІІ "Перехідних положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", ст. 10 Закону України "Про оборону України", ст. ст. 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", ст. ст. 1-3, 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", ст. 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", ст. ст. 2, 4 Закону України "Про використання земель оборони".

Відповідач у відзиві на позовну заяву (від 22.06.2021), посилаючись на ст. ст. 7, 140-144 Конституції України, ст. ст. 10, 16, 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст. ст. 12, 189 Земельного кодексу України, повідомив, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 22.12.1998 №342-XIV затверджено межі міста Старокостянтинова Хмельницької області загальною площею 3542,1 гектара, а також включено у вказану площу 1221,0 гектара земель Старокостянтинівської міськради, 606,4 гектара земель Веснянської, 256,7 гектара земель Григорівської, 18,0 гектара земель Пашковецької, 90,0 гектара земель Сахновецької сільрад Старокостянтинівського району. Зазначив, що виходячи і з наданих повноважень, Старокостянтинівською міською радою, як колегіальним представницьким органом місцевого самоврядування, були здійснені відповідні заходи з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються тощо і прийняті на їх основі відповідні рішення. Тому вважає, що приймаючи оспорювані рішення, відповідач не здійснював розпорядження землями Міністерства оборони України, а діяв в межах своїх повноважень на підпорядкованій йому території. Зазначає, що позивачем не надано документа, який міг би засвідчити наявність встановлених меж земельної ділянки в натурі, що відповідають площі державного акта, а також доказів того, що земельна ділянка, яка входить до складу земельної ділянки, що зазначена в державному акті, використовується позивачем саме за таким призначенням, яке відповідає закону України "Про використання земель оборони" та ч. 1 ст. 77 Земельного кодексу України. Стверджує, що позивач не забезпечивши вимог законодавства щодо цільового використання та відведення земель, не зареєструвавши своє право користування у встановленому законом порядку, не має законних підстав щодо оспорювання права відповідача щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0038, яка була зареєстрована відповідачем у встановленому законом порядку та внесена до даних, що містяться у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зауважив, що як убачається з Державного акта на право постійного користування, такий не був належним чином зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею, оскільки в самому акті відсутній відповідний номер реєстрації, як це передбачено встановленою формою, та в акті вказано про надання ділянки "для державних потреб".

Також відповідачем подано заяву (від 22.06.2021) про застосування строків позовної давності до позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду лише в травні 2021 року, що перевищує трирічний строк з моменту прийняття оскаржуваних рішень (05.01.2018).

Позивач у відповіді на відзив (від 30.06.2021) вказує на те, що навіть при знаходженні спірної земельної ділянки в межах міста Старокостянтинів, землі оборони не можуть відноситись до земель комунальної власності, а є землями державної власності. Будь-яких рішень про передачу даної земельної ділянки із земель державної власності до земель комунальної власності не приймалось. Тому твердження представника відповідача стосовного того, що відповідач приймав оспорюванні рішення в межах повноважень на підпорядкованій йому території, вважає недоречними. Звернув увагу на те, що державний акт на право користування землею серії Б№041671 включає в себе план землекористування, який містить опис суміжних земель із земельної ділянкою 408 га, а також схему земельної ділянки, що дозволить здійснити кадастрову зйомку та розроблення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Зазначив, що невикористання, нераціональне використання земель державної власності жодним чином не дає права органу місцевого самоврядування відчужувати на свою користь земельні ділянки, зокрема, землі Міністерства оборони України, власником яких є держава як суб`єкт земельних відносин в особі відповідних органів виконавчої влади. Стверджує, що право користування земельними ділянками позивача в установленому порядку не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Щодо відсутності реєстрації державного акта в Книзі записів державних актів на право користування землею, вказує, що державний акт був виданий самим же відповідачем у 1980 році, позивач протягом усього часу користувався землею за цим державним актом на відповідному праві, визначеному самим відповідачем, акт не був скасований та не був визнаний недійсним у судовому порядку, а тому є дійсним та чинним на сьогоднішній день. Вважає, що право позивача порушується тим, що оспорені рішення потягнули за собою припинення права користування на земельну ділянку площею 11,5 гектарів, що розташована за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Покришкіна, 58.

Крім того, позивач просить відмовити відповідачу у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності, мотивуючи тим, що її перебіг починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Акцентує увагу на тому, що до повноважень позивача не входить моніторинг рішень відповідача, а тому він міг дізнатися про захоплення земель оборони, які перебувають у його постійному користуванні лише з моніторингу Публічної кадастрової карти України та внесення до неї відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0038, який наразі є архівним. Зазначає, що земельна ділянка з відповідним кадастровим номером внесена до Державного земельного кадастру 31.10.2018, а тому перебіг позовної давності починається саме з цієї дати.

Заступник керівника Хмельницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону у заяві (від 01.07.2021) про вступ у справу на стороні позивача, зокрема зазначив про порушення відповідачем норм законодавства, що передбачають механізм вилучення землі зі складу земель оборони.

У поясненнях (від 25.11.2022) позивач зазначив, з-поміж іншого, що чинні оспорені рішення документально встановлюють факт належності земельної ділянки площею 11,5 га до комунальної власності, а тому у подальшому у відповідача буде можливість повторно передати земельну ділянку у приватну власність на їх підставі.

Третя особа - Міністерство оборони України у заяві (від 03.01.2023) зазначило про підтримання позовних вимог.

Представник позивача, прокурор, представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням зміни предмету позову підтримали у повному обсязі, акцентуючи увагу на протиправності спірних рішень.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві, зазначивши про неналежність висновку експерта за результатами проведеної у справі експертизи.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів від 10.06.1980 №109 «Про видачу державного акту на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району на містечка №1, 2, 3, 8, 9, 10, 6, які розміщені на території м. Старокостянтинова Хмельницької області», зокрема затверджено матеріали з видачі державного акту на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району на землі містечок №1, 2, 3, 8, 9, 10, 6, якими передбачено: загальна площа в границях плану 413,6 га; площа, що закріплюється за Хмельницькою КЕЧ району, 408,0 га. Дозволено виготовити державний акт на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району Хмельницькому філіалу Інституту «Укрземпроект». Покладено відповідальність за збереження межових знаків, які встановлено в натурі по окружній межі, на Хмельницьку КЕЧ району.

У матеріали справи надано копію державного акта на право користування землею №041671, в якому зазначено про його видання Хмельницькій КЕЧ району, розміщеної в місті Старокостянтинові Хмельницької області, виконавчим комітетом Старокостянтинівської районної ради народних депутатів про те, що за землекористувачем закріплюються у безстрокове і безплатне користування 408,0 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для державних потреб.

До акту додано копію плану землекористування з описом суміжних земель.

Згідно з витягом з директиви Міністра оборони України від 10.01.2005 №Д-322/1/010 Хмельницьку квартирно-експлуатаційну частину району (м. Хмельницький) переформовано у квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький з дислокацією на попередніх фондах та підпорядкуванням начальнику Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління (код 07928461).

05.01.2018 Старокостянтинівська міська рада прийняла рішення №5/26/VII «Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів», яким відповідно до ст. ст. 12, 117 Земельного кодексу України, ст. ст. 19, 26, 35 Закону України «Про землеустрій», постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №513 «Про затвердження порядку проведення інвентаризації земель», з метою сприяння соціально - економічному розвитку міста та керуючись п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування України», вирішила провести роботи з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності міста Старокостянтинів загальною орієнтовною площею 115000 м.кв. згідно додатку (п. 1); технічну документацію із землеустрою з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності розробити з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою (п. 2); розроблену технічну документацію із землеустрою з інвентаризації земель подати на розгляд та затвердження у встановленому законом порядку (п. 3).

Матеріали справи містять розроблену у 2018 році на підставі вищезазначеного рішення на замовлення Старокостянтинівської міської ради технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності за адресою: вул. Паркова, м. Старокостянтинів (ділянка з кадастровим номером :01:007:0038). У пояснювальній записці технічної документації зазначено про проектування до відведення земельної ділянки Старокостнтинівської міської ради площею 11,5 га, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, форма власності: комунальна.

Рішенням Старокостянтинівської міської ради від 11.07.2018 №44/29/VII на підставі ст. ст. 40, 118, 120 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по пров. Покришкіна, 58 земельної ділянки площею 115000 м.кв.

Рішенням Старокостянтинівської міської ради від 16.11.2018 №17 п. 1/31/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», керуючись ст. ст. 40, 79-1, 118 Земельного Кодексу України, ст. 25 Закону України «Про землеустрій», п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено здійснити реєстрацію права власності за Старокостянтинівською міською радою на розташовану по пров. Покришкіна, 58 земельну ділянку; площею 115000 м.кв. (кадастровий номер :01:007:0038; категорія земель - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам)) (п. 1) та надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, розташованої по пров. Покришкіна, 58 (п. 2).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (від 28.12.2018) 21.12.2018 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0038 площею 11,5 га (дата державної реєстрації земельної ділянки 31.10.2018) зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Старокостянтинова в особі Старокостянтинівської міської ради на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".

Такі ж відомості відображені в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (від 09.01.2019).

У матеріалах справи також наявне рішення Старокостянтинівської міської ради від 24.05.2019 №14 п.6/34/VII про внесення змін та доповнення п. 1 рішення міської ради від 21 грудня 2018 року №23/32/VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу розташованої по пров. Покришкіна, 58 земельної ділянки загальною площею 115000 м.кв. КВЦПЗ: 16.00 - землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам); кадастровий номер :01:007:0038) на окремі земельні ділянки.

У матеріали справи надано лист КЕВ м. Хмельницький від 29.06.2021, адресований відділу Держгеокадастру у Старокостянтинівському районі, з проханням надати інформацію щодо дати внесення інформації ДЗК стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0038, яка є архівною, та відповідь на вказаний лист (від 30.06.2021), згідно з якою ця земельна ділянка, яка знаходиться в архіві, була внесена до Державного земельного кадастру 31.10.2018.

Крім того, матеріали справи містять пояснення, схеми, плани, викопіювання, технічний звіт по інвентаризації земель, які знаходяться в користуванні Міністерства оборони України на території Старокостянтинівського району Хмельницької області, ділянки №№ 1, 2, 3, 8, 9, 10, 13, 14, 16, 17, 18, 19, полігон «Самчики» (1993 рік), відомості про обчислення площі земельної ділянки, матеріали для надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель оборони, наданих Міністерству оборони України для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України за адресою: м. Старокостянтинів, вул. Миру, вул. Івана Франка, вул. Кривоноса військове містечко №2 Старокостянтинівського гарнізону, копію закритої Поземельної книги на земельну ділянку з кадастровим номером :01:007:0038 та іншу документацію, надану КЕВ м. Хмельницький на виконання вимог експерта про надання додаткових документів під час проведення у справі земельно-технічної експертизи.

Також прокурором надано витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.07.2021 щодо реєстрації 24.08.2021 провадження №0000049 про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами Старокостянтинівської міської ради у змові з посадовими особами КЕВ м. Хмельницький впродовж 2016 - 2019 років про заволодіння землею площею близько 100 га на території м. Старокостянтинів, яка належить Міністерству оборони України, в тому числі земельною ділянкою розміром 11,5 га, яка перебуває у постійному користуванні КЕВ м. Хмельницький.

Відповідно до наданого у матеріали справи висновку експерта від 20.09.2021 №2449/2718-2882/21-26 за результатами проведення комплексної експертизи з питань землеустрою, земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи по кримінальному провадженню №0000049, експерт дійшов висновку, що Державний акт серії Б №041671 на право постійного користування земельною ділянкою КЕВ м. Хмельницький відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування на момент його виготовлення. Також у висновку експертом зазначено, що земельна ділянка площею 11,50 га (координати поворотних точок меж земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0038 (віднесена до архіву) та земельна ділянка кадастровий номер :01:007:0050 площа 9,9852 га (яка поділена та віднесена до архіву входить до площі 11,50 га, земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0038) повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку площею 61,1667 га, військового містечка №2, яка входить до Державного акту серії Б №041671 від 1980 року на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району розміщеної в місті Старокостянтинів, площею 408,0 га для державних потреб, розроблений на підставі рішення Старокостянтинівської районної ради №109 від 10.06.1980 року. В ході дослідження встановлено, що Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №17 від 16.11.2018 року щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0050 площею 9,9852 га. Технічна документація із землеустрою щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер :01:007:0050 площею 9,9852 га.) земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам за адресою: Хмельницька область Старокостянтйнівський район, м. Старокостянтинів, провулок Покришкіна, 58 виготовлена 2019 році. В результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0050 площею 9,9852 га, утворено земельні ділянки з кадастровими номерами, які, за висновком експерта, повністю накладаються (нашаровуються) на земельну ділянку площею 61,1667 га, військового містечка №2, яка входить до Державного акту серії Б №041671 від 1980 року на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району розміщеної в місті Старокостянтинів, площею 408,0 га, для державних потреб.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 02.11.2022 №3490/21-26 у справі №924/521/21 земельна ділянка площею 11,5 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, архівний кадастровий номер :01:007:0038 (у подальшому поділена на окремі земельні ділянки згідно з рішенням Старокостянтинівської міської ради від 24.05.2019 №14 п.6/34/VII "Про внесення змін та доповнень до рішень міської ради") накладається на землі Міністерства оборони України, зазначені в Державному акті на право користування землею №041671 від 1980 року, виданому Хмельницькій КЕЧ району, площею 11,5 га. Експертом встановлено, що земельна ділянка площею 11,50 га (координати поворотних точок меж земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0038 (віднесена до архіву) повністю накладається (нашаровується) на земельну ділянку площею 61,1667 га, військового містечка №2, яка входить до Державного акту серії Б №041671 від 1980 року на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району розміщеної в місті Старокостянтинів, площею 408,0 га, для державних потреб, розроблений на підставі рішення Старокостянтинівської районної ради №109 від 10.06.1980 року.

Матеріали справи містять, зокрема інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (від 07.09.2022) щодо земельних ділянок, на які накладено арешт у межах розгляду справи №686/14626/21.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

За приписами статті 14 Конституції України, статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України, зокрема встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно з якими власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права та інтересу є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, якими є зокрема визнання права, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (статті 15, 16 Цивільного кодексу України).

Як убачається із позовних вимог, позивач просить визнати недійсними рішення Старокостянтинівської міської ради від 05.01.2018 №5/26/VII, яким вирішено провести інвентаризацію земель житлової та громадської забудови комунальної власності міста Старокостянтинів загальною орієнтовно площею 115000 кв.м., рішення від 11.07.2018 №44/29/VII, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації зазначених земель, та рішення від 16.11.2018 №17 п. 1/31/VII, яким вирішено зареєструвати право власності на ці землі за відповідачем і надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо її поділу, як такі, що прийняті з порушенням закону, оскільки міська рада незаконно розпорядилася землями державної власності, які належать до земель оборони, за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельних ділянок, а також за відсутності підстав для переходу права землекористування та прав позивача на землю.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 04.11.2020 у справі №327/1884/17).

Судом враховується позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №916/1979/13, згідно з якою рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.

Така ж позиція висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №923/466/17.

У постанові від 11.09.2019 у справі № 924/174/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 3 ст. 16 зазначеного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Зокрема, статтею 26 вищевказаного Закону встановлено, що виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26).

За приписами пунктів "а" та "в" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, з-поміж іншого, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Пунктами 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються, зокрема, розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони (пп. а) п. 4).

Також згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони.

Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, яка кореспондується із статтею 1 Закону України "Про використання земель оборони", землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

За змістом ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Відповідно до абзацу 3 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

За визначенням статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном, в тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних сил України, в тому числі у разі їх розформування. Частиною першою статті 10 Закону України "Про оборону України" передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони" передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

За статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління.

Частиною першою статті 2 та статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Відповідно до п. 5.14 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення збройних сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 липня 2013 №448, фонди військових містечок та земельні ділянки обліковуються у КЕВ.

Зі змісту матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, виданого виконавчим комітетом Старокостянтинівської районної ради народних депутатів (із відповідним планом землекористування), позивачу належить земельна ділянка площею 408 га на праві постійного користування.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 02.11.2022 №3490/21-26 у справі №924/521/21 земельна ділянка площею 11,5 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, архівний кадастровий номер :01:007:0038, накладається на землі Міністерства оборони України, зазначені в Державному акті на право користування землею №041671 від 1980 року, виданому Хмельницькій КЕЧ району, площею 11,5 га. Такого ж висновку дійшов експерт під час проведення комплексної експертизи з питань землеустрою, земельно-технічної та оціночно-земельної по кримінальному провадженню №0000049 (висновок від 20.09.2021 №2449/2718-2882/21-26).

Доказів на спростування викладених у вказаних висновках обставин суду не подано.

При цьому доводи відповідача про невідповідність висновку експерта у цій справі з огляду на те, що під час дослідження використана технічна документація, складена у 1993 році, тоді як державний акт на право постійного користування землею позивачу виданий у 1980 році, суд оцінює критично, оскільки зі змісту висновку експерта не убачається, що в його основу покладено технічний звіт по інвентаризації земель, які знаходяться в користуванні Міністерства оборони України на території Старокостянтинівського району Хмельницької області, складений у 1993 році, наявний у матеріалах справи. Будь-яких доказів щодо недотримання експертом при проведенні експертизи встановлених порядку та методики досліджень відповідачем не надано.

Як убачається з матеріалів справи, 05.01.2018 Старокостянтинівською міською радою прийнято рішення №5/26/VII «Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів», яким вирішено провести роботи з інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності міста Старокостянтинів загальною орієнтовною площею 115000 м.кв.

У подальшому рішенням Старокостянтинівської міської ради від 11.07.2018 №44/29/VII затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно розташованої по пров. Покришкіна, 58 земельної ділянки площею 115000 м.кв.

Рішенням Старокостянтинівської міської ради від 16.11.2018 №17 п. 1/31/VII «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки», вирішено здійснити реєстрацію права власності за Старокостянтинівською міською радою на розташовану по пров. Покришкіна, 58 земельну ділянку площею 115000 м.кв. (кадастровий номер :01:007:0038) та надати територіальній громаді м. Старокостянтинів в особі Старокостянтинівської міської ради дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, розташованої по пров. Покришкіна, 58.

Судом враховується, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ст. 35 Закону України "Про землеустрій").

Статтею 4 Закону України «Про використання земель оборони» визначено вичерпний перелік видів використання земель оборони в господарських цілях. При цьому, відчуження земельних ділянок віднесених до земель оборони може відбуватися виключно у порядку передбаченому вказаним Законом.

Тобто відповідач наділений правом проводити інвентаризацію земель оборони лише у випадку передачі вказаних земель відповідачу відповідно до порядку, встановленого чинним законодавством (такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі №924/174/18).

Відповідно до пунктів 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою МО України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату МО України, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату МО України, командувачами військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки, в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Таким чином, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особами є отримання згоди на це Міністерства оборони України, яка у даному випадку відсутня.

Також згідно з п. 2 ст. 20 Земельного України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Однак відповідач, за відсутності дотримання встановленого законодавством порядку визначив характер спірної земельної ділянки як землі житлової та громадської забудови.

При цьому судом враховується, що ст. 141 Земельного кодексу України визначено перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою.

У пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18 (провадження №12-57гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

З огляну на висновок проведеної у справі судової експертизи, згідно з яким до складу земельної ділянки за державним актом на право постійного користування серії Б №041671 від 1980 року входить земельна ділянка площею 11,5 гектарів, яка розташована за адресою: Хмельницька область, Старокостянтинівський район, м. Старокостянтинів, архівний кадастровий номер :01:007:0038, враховуючи вищенаведене та законодавчі норми, суду не подано доказів на підтвердження права комунальної власності на вказану ділянку, зокрема, передачі спірної земельної ділянки Старокостнянтинівській міській раді, знаходження на ній майна територіальної громади, відмови від користування земельною ділянкою постійним землекористувачем чи наявності інших підстав припинення права постійного користування вказаною земельною ділянкою у визначеному законом порядку.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20, в разі виникнення спору щодо приналежності земельної ділянки в межах населеного пункту до комунальної власності або відповідних доводів особи, яка заперечує це, судам слід виходити з того, що за умов правового регулювання статті 83 ЗК України право власності територіальної громади (комунальної власності) на земельні ділянки в межах населених пунктів є спростовною презумпцією.

Обов`язок щодо спростування цієї презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

У цій справі право державної власності на спірну земельну ділянку як на землі оборони підтверджено, як зазначалося вище, зокрема рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів від 10.06.1998 №109 "Про видачу державного акту на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району на містечка №1, 2, 3, 8, 9, 10, 6, які розміщені на території м. Старокостянтинова Хмельницької області", Державним актом на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року, висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у цій справі, висновком експерта за результатами комплексної експертизи, проведеної по кримінальному провадженню №0000049.

Протилежного відповідач не довів, а тому у нього були відсутні правові підстави для ухвалення спірних рішень щодо вказаної земельної ділянки.

Посилання відповідача на відсутність встановлених меж земельної ділянки згідно державного акту, незабезпечення позивачем вимог законодавства щодо цільового використання спірної земельної ділянки (за призначенням, яке відповідає Закону України «Про використання земель оборони» та ч. 1 ст. 77 Земельного кодексу України), невжиття позивачем дій щодо реєстрації права користування на спірну земельну ділянку встановленому порядку суд оцінює критично з огляду на наявність чинного державного акта на право постійного користування землею з відповідним планом-схемою земельної ділянки, описом суміжних землекористувачів, та те що зазначені відповідачем обставини не підтверджують припинення права постійного користування позивача державними землями - землями оборони. При цьому позивач не може бути позбавлений відповідачем права на земельну ділянку на тій підставі, що земельна ділянка не використовується або використовується нераціонально, з огляду на її правовий статус.

Крім того, у постанові від 12.02.2020 у справі №761/17142/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що невчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до ст. 346 ЦК України. Закон не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно.

Обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який містився у пункті 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, визнаний неконституційним на підставі рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005 (у справі №1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками). Зокрема, вказаним рішенням КСУ визнано неконституційними положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення та положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18.12.1990 №563-XII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таке рішення Конституційного Суду України вмотивовано тим, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Виходячи із викладеного, право користування земельними ділянками позивача в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1 р. VII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

З приводу доводів відповідача щодо відсутності у позивача законних підстав щодо оспорювання права відповідача на спірну земельну ділянку, яка була зареєстрована відповідачем у встановленому законом порядку та внесена до даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зауважує, що у статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено дефініцію поняття "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з якою державна реєстрація - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №917/553/17.

Щодо посилань відповідача на відсутність реєстрації державного акта на право користування землею, який виданий на ім`я Хмельницької КЕЧ району, у порядку, визначеному на день видачі такого акта, суд вважає, що відсутність відмітки про реєстрацію акту не впливає на підтвердження прав позивача на земельні ділянки. Судом береться до уваги, що державний акт на право постійного користування землею серії Б №041671 від 1980 року площею 408 га, до складу якої входить спірна земельна ділянка, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів від 10.06.1980 №109 "Про видачу державного акту на право користування землею Хмельницькій КЕЧ району на містечка №1, 2, 3, 8, 9, 10, 6, які розміщені на території м. Старокостянтинова Хмельницької області". Зазначене рішення чинне, доказів його невідповідності законодавству суду не подано.

Таким чином, проведення інвентаризації земель площею 11,5 га, затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності стосовно вказаної земельної ділянки, здійснення державної реєстрації права комунальної власності на цю земельну ділянку та надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо подальшого поділу цієї земельної ділянки при наявній у відповідача інформації про належність її до земель оборони (видання державного акту на право постійного користування землею на підставі рішення Старокостянтинівської районної ради народних депутатів) свідчить про протиправність оскаржуваних рішень.

Враховуючи правовий режим спірної земельної ділянки як земель оборони, оскаржувані рішення порушують охоронювані законом права позивача на користування нею та спрямовані на подальше вилучення і передачу у власність іншим особам (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі №924/174/18).

Відтак, суд доходить висновку, що Старокостянтинівська міська рада безпідставно вчинила дії шляхом прийняття оспорених рішень щодо земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порушення права державної власності.

Встановлена матеріалами справи належність спірної земельної ділянки до земель оборони, враховуючи при цьому зазначені вище положення ч. 2 ст. 77, п. а ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу, спростовує посилання відповідача на те, що він під час прийняття оспорених рішень не здійснив розпорядження землями оборони, а діяв у порядку і в межах встановлених законом повноважень на підпорядкованій йому території.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

За приписами ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини прийняття відповідачем рішень щодо земельної ділянки державної власності, яка належить до земель оборони, за відсутності доказів відмови попереднього користувача від земельних ділянок, а також за відсутності підстав для переходу права землекористування та з порушенням порядку встановлення і зміни цільового призначення земель, суд доходить висновку про невідповідність спірних рішень законодавству та порушення у зв`язку із їх прийняттям прав позивача на земельну ділянку, з огляду на що позовні вимоги про визнання таких рішень недійсними є правомірними.

Разом з тим, відповідачем було подано заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності, мотивовану тим, що позивачем пропущено трирічний строк з моменту прийняття оскаржуваних рішень (05.01.2018).

Судом враховується, що відповідно до ст. 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття) лише в межах певного строку - позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. ст. 257, 267 ЦК України).

Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2014 у справі №3-14г14, у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 26.11.2019 у справі №904/841/18, від 20.01.2020 у справі №924/774/18, від 07.04.2021 у справі №911/2669/19, від 13.10.2021 у справі № 914/687/20.

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Виходячи з позиції відповідача щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності (з моменту прийняття першого оспореного рішення від 05.01.2018 строк мав би минути 05.01.2021), суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. Постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 22.04.2020 №291, від 04.05.2020 №343, від 20.05.2020 №392, від 17.06.2020 №500, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 17.02.2021 №104, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611, від 11.08.2021 №855, від 22.09.2021 № 981, від 15.12.2021 №1336, від 23.02.2022 №229, від 27.05.2022 №630 та від 19.08.2022 №928 продовжено дію карантину на території України до 31 грудня 2022 року.

Крім того, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" №2120-IX від 15.03.2022) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено п. 19, в якому передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 №573/2022. Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №757/2022 від 07.11.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

З матеріалів справи слідує, що оспорені рішення прийняті відповідачем 05.01.2018, 11.07.2018, 16.11.2018. З позовом до суду позивач звернувся 19.05.2021 (згідно з відміткою на конверті). Таким чином, відповідно до п. п. 12, 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України строк позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсними оспорених рішень Старокостянтинівської міської ради станом на час звернення позивача з позовом до суду не був пропущений, оскільки продовжився на строк дії карантину та воєнного стану в Україні. Крім того, позовні вимоги про визнання недійсними рішень відповідача, прийнятих, зокрема 11.07.2018, 16.11.2018, заявлені в межах трирічного строку позовної давності.

Також суд вважає слушними доводи позивача про те, що до його повноважень не входить моніторинг рішень, які приймаються відповідачем, і що про існування земельної ділянки з кадастровим номером :01:007:0038 позивач міг дізнатися лише після її внесення до Державного земельного кадастру 31.10.2018 (підтверджується листом відділу у Старокостянтинівському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 30.06.2021), виконуючи п. 1.10 Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом МО України від 19.12.2017 №680.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" №4241/03 від 28.10.2010 Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Також у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України" Суд вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відтак, з урахуванням встановлених обставин невідповідності оспорених рішень вимогам законодавства, що регламентує спірні правовідносини, що призвело до порушення права позивача на користування земельною ділянкою, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

З огляду на задоволення позову витрати з оплати судового збору та витрати на проведення у справі експертизи відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 74, 86, 129, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький, м. Хмельницький до Старокостянтинівської міської ради, м. Старокостянтинів Хмельницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерства оборони України, м. Київ, про визнання недійсними рішення Старокостянтинівської міської ради від 05.01.2018 року №5/26/VII "Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів", рішення Старокостянтинівської міської ради від 11.07.2018 року №44/29/VII Про затвердження матеріалів інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів, розроблених на підставі рішення від 05 січня 2018 року №5/26/VII, рішення Старокостянтинівської міської ради від 16.11.2018 року №17 п. 1/31/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки" задовольнити.

Визнати недійсними рішення Старокостянтинівської міської ради від 05.01.2018 року №5/26/VII "Про проведення інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів", рішення Старокостянтинівської міської ради від 11.07.2018 року №44/29/VII про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель житлової та громадської забудови комунальної власності м. Старокостянтинів (розробленої на підставі рішення від 05 січня 2018 року №5/26/VII), рішення Старокостянтинівської міської ради від 16.11.2018 року №17 п. 1/31/VII "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки".

Стягнути зі Старокостянтинівської міської ради, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Острозького, буд. 41 (код 36027760) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький, м. Хмельницький, вул. Героїв АТО, буд. 3/1 (код 07928461) 6810,00 грн (шість тисяч вісімсот десять гривень 00 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України

Повне рішення складено 20.01.2023.

Суддя В.В. Виноградова

1 - до справи,

2 - позивачу (29006, м. Хмельницький, вул. Героїв АТО, 3/1),

3 - відповідачу (31100, Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. князя К. Острозького, 41),

4 - третій особі (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6).

5 - Хмельницька спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону (29000, м. Хмельницький, вул. Пилипчука, 65).

Адреси електронної пошти:

1. Позивача: , , ІНФОРМАЦІЯ_1

2. Відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_2

3. Прокурора:

4. МОУ: