УХВАЛА

18 січня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/479/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Картере В.І. - головуючий, Банасько О.О., Огороднік К.М.,

розглянувши матеріали касаційних скарг Державної казначейської служби України та Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 (колегія суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий, Попікова О.В., Євсіков О.О.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 (суддя Шкурдова Л.М.)

у справі №910/479/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім"

до Державної казначейської служби України

про стягнення 122230,80 грн,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування збитків, а саме позивач просить суд відшкодувати за рахунок держави майнову шкоду, завдану бездіяльністю Державної казначейської служби України щодо строків виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 у справі №908/1482/18, в розмірі 37278,00 грн трьох процентів річних та 34952,80 грн втрат від інфляції; відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду в розмірі 50000,00 грн, завдану бездіяльністю Державної казначейської служби України щодо строків виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 22.10.2018 у справі №908/1482/18.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача 3% річних в розмірі 24477,67 грн, інфляційні втрати в розмірі 34952,80 грн та 5000,00 грн немайнової шкоди, в іншій частині позову - відмовлено.

Господарський суд міста Києва виходив з того, що у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Суд першої інстанції здійснив перерахунок 3% річних та інфляційних втрат з суми 317558,00 грн за період з 11.09.2019 по 21.05.2020, з суми боргу 797164,00 грн за період з 11.09.2019 по 08.06.2020. За цим перерахунком розмір 3% річних склав 24477,67 грн, у зв`язку з чим в цій частині позов задоволено частково.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, протиправність дій її заподіювача, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 рішення господарського суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" немайнової шкоди у розмірі 5000 грн скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову у цій частині; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №910/479/21 залишено без змін.

Апеляційний господарський суд, зокрема, погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пунктів 50-52 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення Державного бюджету України на користь позивача немайнової шкоди у розмірі 5000,00 грн, суд апеляційної інстанції виходив з того, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції з висновком про відсутність підстав для стягнення немайнової шкоди суперечить резолютивні частині, де ця шкода стягнута частково.

Державна казначейська служба України подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022, рішення Господарського суду міста Києва від 24.09.2021 у справі № 910/479/21 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції в частині відмови відшкодування майнової шкоди та ухвалити нове рішення у справі, яким зобов`язати відшкодувати за рахунок держави немайнову шкоду в розмірі 50000,00 грн.

Ухвалою Верховного Суду від 05.12.2022 відкрито касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами, призначено справу №910/479/21 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Державна казначейська служба України у касаційній скарзі зазначає обставини передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України. Скаржник вважає, що судами при розгляді справи не було враховано висновки Верховного Суду щодо застосування статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", статей 598, 611, 625 ЦК України та постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників", викладені у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 у справі №804/2076/17, від 12.07.2018 у справі №910/13314/17, від 25.06.2018 у справі №910/13889/17, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 12.02.2020 у справі №826/17656/16, від 12.02.2020 у справі №804/2076/17 у подібних правовідносинах.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техенергохім" у касаційній скарзі зазначає обставини, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України. Скаржник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини 5 статті 124 Конституції України, статті 6 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод та частини 1 статті 1167 ЦК України (щодо питання відшкодування моральної шкоди у випадку тривалого невиконання остаточного судового рішення).

Під час підготовки справи до розгляду Верховний Суд з`ясував, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2021 прийнято до розгляду справу №420/2411/19 за позовом Приватного підприємства компанії "ФЛАЙ СЕРВІС" до держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Зазначена ухвала мотивована відсутністю усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, а саме частини другої статті 625 ЦК України, та наявністю правових висновків судів касаційної інстанції різних юрисдикцій, які прямо суперечать один одному стосовно питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів, а також невизначеністю законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідністю застосування аналогії закону чи права.

У наведеній ухвалі зазначено, що правові висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при вирішенні цього питання різняться від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та виходять з того, що статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Спеціальним законом не передбачено, що положення цієї статті щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення не поширюється на спірні правовідносини.

Отже, передаючи справу №420/2411/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що для вирішення спору у цій справі необхідно з`ясувати чи підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України до спірних правовідносин в аспекті стягнення на користь позивача компенсації інфляційних втрат, спричинених тривалим невиконанням остаточного судового рішення Казначейством та чи можливо безпосередньо застосувати практику ЄСПЛ для стягнення суми грошових коштів з урахуванням індексу інфляції у подібних правовідносинах та яке рішення необхідно вважати остаточним з метою визначення періоду такого прострочення.

У зв`язку із зазначеним, оскільки подібні спори щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів розглядаються в порядку цивільного, господарського і адміністративного судочинства, на думку колегії судів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, насамперед постає потреба у вирішенні питання предметної юрисдикції цих правовідносин, віднесення цієї категорії справ до юрисдикції адміністративного чи господарського (цивільного) суду.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі, зокрема, у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень у справі, що розглядається, врахувавши вимоги та доводи касаційних скарг, аргументи відзивів на касаційні скарги, Верховний Суд вбачає, що предметом касаційного розгляду, зокрема, є питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів, тобто питання, яке розглядається Великою Палатою Верховного Суду в межах справи №420/2411/19 та становить виключну правову проблему.

У зв`язку з наведеним Суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі №910/479/21 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи №420/2411/19, адже висновки у зазначеній справі щодо застосування норм права до відповідних правовідносин є необхідними для правильного вирішення справи №910/479/21 із забезпеченням сталості та єдності судової практики, дотриманням принципу правової визначеності як одного із аспектів верховенства права, віднесеного до основних засад господарського судочинства.

Керуючись статтями 228, 229, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Зупинити касаційне провадження у справі №910/479/21 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №420/2411/19.

2. Інформацію по справі №910/479/21, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: http://supreme.court.gov.ua.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді О. Банасько

К. Огороднік