ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Справа № 906/4/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Грязнов В.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

за участю представників сторін:

позивача - не з`явився

відповідача - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022, повний текст складено 12.08.2022, у справі № 906/4/22 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Плюс Гурман"

до Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод"

про стягнення 1 097 352, 74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22 позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 38, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Плюс Гурман" (23013, Вінницька область, Хмільницький район, сільрада Івановецька, (за межами населеного пункту) Урочище Гурман, будинок 1, кімната 7, ): 900 000, 00 грн. боргу; 80 975, 34 грн. пені; 12 205, 48 грн. 3% річних; 103 950, 00 інфляційних втрат; 16 460, 29 судового збору; 34 183, 60 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням Державне підприємство "Житомирський лікеро-горілчаний завод" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22; рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22 скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що фактично не був учасником розгляду справи при її вирішенні в суді першої інстанції. Місцевий господарський суд вирішив справу за наявними матеріалами, таким чином скаржник був позбавлений можливості надати суду докази належного виконання умов договору поставки зернових культур №20.05 від 20.05.2020.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/4/22/5709/22 від 21.10.2022 витребувано матеріали справи №906/4/22 з Господарського суду Житомирської області. 03.11.2022 матеріали справи №906/4/22 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2022 визначено колегію суддів для розгляду справи №906/4/22 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В.

Розпорядженням керівника апарату суду №01-05/616 від 07.11.2022, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді члена-колегії Філіпової Т.Л., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 19, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/4/22.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/4/22 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В, суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 поновлено Державному підприємству "Житомирський лікеро-горілчаний завод" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі № 906/4/22; розгляд справи призначено на 06.12.2022 об 15:00 год.; зупинено дію рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22.

Запропоновано позивачу у строк до 24.11.2022 надати суду відзив на апеляційну скаргу та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.

Роз`яснено учасникам справи право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, передбачене статтею 197 Господарського процесуального кодексу України.

Копію ухвали направлено сторонам на електронні адреси, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 174-176).

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Василишина А.Р. в період з 28.11.2022 по 06.12.2022 включно та тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Грязнова В.В. в період з 05.12.2022 по 15.12.2022 включно судове засідання у справі №906/4/22, яке призначене на 06.12.2022 об 15:00 год. - не відбулось.

Після усунення обставин, які унеможливили проведення судового засідання, апеляційна скарга повторно призначена до розгляду на 17.01.2023 об 15:00 год.

05.12.2022 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Плюс Гурман" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22, в якому останній вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

17.01.2023 представники учасників справи в судове засідання не з`явились. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до норм ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ст.ст. 269, 270 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

20.05.2020 між ТОВ "Плюс Гурман" (постачальник) та ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" (покупець) укладено договір поставки зернових культур №20.05 (далі - договір) згідно п. 1.1 якого постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, поставляти зернові культури (продукція), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти й оплати таку продукцію (а.с. 7-10).

Відповідно до п. 1.2 договору, загальна кількість продукції, що є предметом поставки за цим договором, її дольове співвідношення за видами та кількістю визначається додатковими угодами та/або додатками та/або специфікаціями до цього Договору, які є його невід`ємними частинами.

Згідно з п. 2.1 договору ціна на продукцію, що поставляється за цим договором встановлюється у додаткових угодах та/або додатках та/або специфікаціях, що додаються до цього договору і є його невід`ємними частинами.

Асортимент (вид) продукції, що є предметом поставки за цим Договором, визначається у додаткових угодах та/або додатках та/або специфікаціях, що додаються до цього Договору і є його невід`ємними частинами (п. 3.1 договору).

Постачальник зобов`язується постачати покупцеві продукцію протягом строку дії договору узгодженими партіями, згідно відповідних додаткових угод та/або додатків та/або специфікацій до закінчення строку дії даного договору (п. 4.1 договору).

За умовами п. 4.3 договору місцем розвантаження продукції, визначеним покупцем по даному договору, є склад покупця за адресою: Житомирська область, м. Чуднів, вул. Соборна, 21.

Поставка продукції постачальником покупцю здійснюється на умовах DDP (ІНКОТЕРМС-2010) - склад покупця, визначений в п. 4.3 договору (п. 4.5 договору).

За п. 4.7 договору постачальник зобов`язаний надати покупцю для кожної партії продукції належним чином оформлені документи: товарно-транспортна накладна (на кожний транспортний засіб); видаткова накладна; посвідчення про якість.

Згідно з п.п. 5.1, 5.2 оплата продукції покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Строк оплати - 5 (п`ять) календарних днів після дати отримання продукції на складі покупця, якщо сторонами додатково не погоджено інше.

За прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п. 7.6 договору).

Пунктом 9.1 договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності в день підписання його обома сторонами і діє до 31.12.2020.

13.11.2020 сторони уклали додаткову угоду №11 до договору поставки зернових культур №20.05 від 20.05.2020, у якій виклали п. 9.1 в такій редакції: "даний договір набуває чинності в день підписання обома сторонами і діє до 31.12.2021". Крім того, сторонами визначено, що у період з грудня 2020 по січень 2021 постачальник поставить покупцеві кукурудзу в обсязі 1900 т (+/- 10%) за ціною 7 200, 00 грн за тону (з ПДВ), адреса поставки: Житомирська обл., м. Чуднів, вул. Соборна, 21 (а.с. 11).

На виконання договору постачальник поставив, а покупець прийняв товар на загальну суму 1 101 600, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними №213 від 14.10.2021 на суму 552 789, 00 грн та №214 від 15.10.2021 на суму 548 811, 00 грн (а.с. 12, 18); товарно-транспортними накладними №1, №2, №3 від 14.10.2021 та №1, №2, №3 від 15.10.2021 (а.с. 15 -17, 21-23).

29.11.2021 ТОВ "Плюс Гурман" надіслав ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" претензію від 29.11.2021 з вимогою про сплату боргу за поставлену продукцію на суму 1 050 000, 00 грн (а.с. 36, 38), яку відповідачем залишено без відповіді.

У зв`язку з цим Товариство з обмеженою відповідальністю "Плюс Гурман" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" про стягнення 1 153 015, 66 грн., з яких 1 101 600, 00 грн. боргу; 36 303, 34 грн. пені; 6 299, 86 грн. 3% річних та 8 812, 80 інфляційних втрат.

У зв`язку з частково погашеною відповідачем заборгованістю за поставлену продукцію на суму 201 600, 00 грн позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області із заявою від 30.05.2022 про уточнення позовних вимог шляхом їх зменшення (а. с. 110).

Таким чином, згідно з ухвалою від 23.06.2022 місцевий господарський суд ухвалив вважати заявленим до розгляду спір про стягнення з відповідача на користь позивача 1 097 130, 82 грн, з яких 900 000, 00 грн боргу, 80 975, 34 грн пені, 12 205, 48 грн 3% річних, 103 950, 00 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22 позов задоволено в повному обсязі.

Місцевий господарський суд зазначив, що позивачем доведено суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами у справі, а матеріали справи не містять заперечення відповідача проти позовних вимог, доказів сплати боргу за поставлений товар у сумі 900 000,00 грн чи мирного врегулювання спору суду не надано.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права саме відповідачем, з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.ч. 1, 7 ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

У відповідності із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

В силу положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаро-розпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Предметом позову у даній справі є стягнення з Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Плюс Гурман" 1 097 130, 82 грн, з яких 900 000, 00 грн боргу, 80 975, 34 грн пені, 12 205, 48 грн 3% річних, 103 950, 00 грн інфляційних втрат.

Як встановлено апеляційним судом, на виконання умов Договору №20.05 від 20.05.2020 постачальник поставив, а покупець прийняв товар на загальну суму 1 101 600, 00 грн,

В рамках та на умовах вище вказаного Договору було здійснено дві поставки товару (кукурудзи) 14.10.2021 та 15.10.2021.

14.10.2021 позивачем поставлено відповідачу 72, 26 тонни кукурудзи на загальну суму 552 789 грн., що підтверджується видатковою накладною № 213 від 14.10.2021, квитанцією про реєстрацію податкові накладної від 27.10.2021 №, податковою накладною від 14.10.2021 №226, товаро-транспортними накладними № 1, 2 та 3 від 14.10.2021.

15.10.2021 позивачем в рамках Договору здійснено ще одну поставку товару відповідачу в розмірі 71,4 тонни кукурудзи на загальну суму 548 811 грн., що підтверджується видатковою накладною № 214 від 15.10.2021, податковою накладною від 15.10.2021 №227, квитанцією про реєстрацією податкової накладної від 27.10.2021№ товаро-транспортними накладними № 1, 2 та 3 від 15.10.2021.

Згідно 5.2 Договору строк оплати за даним Договором становить 5 днів після дати отримання продукції покупцем.

Отже строк оплати за поставку, яка відбулась 14.10.2021 настав 19.10.2021, а строк оплати за поставку товару, який відбувся 15.10.2021 настав 20.10.2021.

Як вбачається з матеріалів справи станом на 19.10.2021, та станом на 20.10.2021 оплат за поставку товару відповідачем здійснено не було.

Фактичний борг відповідача за поставлений товар становить: 552 789 грн. + 548 811 грн = 1 101 600 грн.

29.11.2021 ТОВ "Плюс Гурман" надіслало ДП "Житомирський лікеро-горілчаний завод" претензію від 29.11.2021 з вимогою про сплату боргу за поставлену продукцію, яка залишена відповідачем без належного реагування.

13.12.2021 відповідачем частково погашено заборгованість за поставлену продукцію на суму 201 600, 00 грн., таким чином, сума до стягнення з відповідача становить 900 000, 00 грн.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав зобов`язання з оплати отриманого товару у строк, визначений договором, чим порушив його умови.

Отже, колегія суддів вважає, що наявність основного боргу в сумі 900 000, 00 грн. підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована належними та допустимими доказами, а відтак погоджується з висновками суду першої інстанції що позовна вимога в цій частині є підставною та підлягає до задоволення.

Окрім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення з відповідача 80 975, 34 грн пені, 12 205, 48 грн 3% річних, 103 950, 00 грн інфляційних втрат (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Пунктом 7.6 Договору передбачено, що за прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

За ч. 1 ст. 546 та ч. 3 ст. 549 ЦК України пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України і ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 №543/96-ВР (зі змінами) платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені на правовому порталі України "Ліга Закон" - "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій", суд першої інстанції дійшов висновку, що розрахунок пені в сумі 80 975, 34 грн є обґрунтованим, тобто в межах позовних вимог.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого господарського суду і вважає їх обгрунтованими та арифметично вірними.

Щодо заявлених до стягнення 103 950, 00 грн інфляційних втрат та 12 205, 48 грн 3 % річних апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Місцевий господарський суд, перевіривши за допомогою "Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" на прововому порталі "Ліга Закон" розрахунок інфляційних втрат встановив, що сума інфляційних нарахувань за період з 14.12.2021 до 30.05.2022 є більшою, ніж заявлено позивачем до стягнення, однак оскільки позивач не скористався правом на збільшення позовних вимог в частині донарахуванння інфляційних втрат, до задоволення підлягають інфляційні втрати саме в сумі 103 950, 00 грн, тобто в межах заявлених ним позовних вимог.

Це ж стосується і розрахунку 3% річних. Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних за допомогою правового порталу України "Ліга Закон" - "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій", судом першої інстанції встановлено, що розмір 3% річних є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, тому задоволенню підлягає сума 12 205, 48 грн, тобто в межах позовних вимог.

Апеляційний господарський суд, здійснивши перевірку проведених нарахувань, погоджується з висновком місцевого суду, і вважає їх також юридично і арифметично вірними.

За наведених обставин місцевий господарський суд правомірно дійшов до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача 12 205, 48 грн - 3% річних та 103 950, 00 грн - інфляційних втрат є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

З приводу доводів скаржника, що останній фактично не був учасником розгляду справи при її вирішенні в суді першої інстанції та був позбавлений можливості надати докази належного виконання умов договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Місцевий господарский суд у рішенні зазначив, що відповідач повноважного представника в засідання суду не направив; правом на подання відзиву не скористався; направляв до суду клопотання про відкладення розгляду справи та продовження процесуальних термінів, які задовольнялись господарським судом: від 01.02.2022, вих. №05/44 (а.с. 65), від 06.05.2022, вих. №05-108 (а.с. 88) та від 19.05.2022, вих. №05-125 (а.с. 94).

Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, проте не скористався правами, передбаченими ст. 165 ГПК України та виходячи з того, що участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, суд першої інстанції повважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 178 ГПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

Відповідно до ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою від 06.01.2022 Господарський суд Житомирської області встановив відповідачу до дати судового засідання надіслати господарському суду: відзив на позов з врахуванням вимог ст.165 ГПК України протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; докази надіслання копії відзиву та доданих до нього документів позивачу.

02.02.2022 до Господарського суду Житомирської області надійшла заява відповідача про перенесення підготовчого засідання та надання додаткового часу для підготовки відзиву до позовної заяви та подачі доказів до суду (у зв`язку із звільненням начальника юридичного відділу підприємства) (а.с. 65-66).

Копія ухвали отримана відповідачем 17.01.2022, тобто строк для подачі відзиву - до 04.02.2022.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 03.02.2022 вищевказане клопотання відповідача задоволено, розгляд підготовчого судовго засіднання відкладено до 01.03.2022, встановлено сторонам такі терміни для надсилання відповідних процесуальних документів у справі (за наявності) суду та іншому учаснику справи: відповідачу - для подачі відзиву 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали; позивачу - для подачі відповіді на відзив 15 днів з дня отримання відзиву; відповідачу - для подачі заперечення на відповідь на відзив 5 днів з дня отримання відповіді на відзив. Копію ухвали направлено на електронні адреси сторін, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 70).

В судове засідання 01.03.2022 представник відповідача не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 01.03.2022 підготовче судове засідання відкладено на 29.03.2022. Копію ухвали направлено на електронні адреси сторін, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 75).

В судове засідання 29.03.2022 представник відповідача повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 29.03.2022 підготовче судове засідання відкладено на 06.05.2022. Звернуто увагу сторін на можливість вирішення спору мирним шляхом. Копію ухвали направлено на електронні адреси сторін, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 78).

В судове засідання 06.05.2022 представник відповідача вкотре не з`явився, перед початком судового засідання подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із військовою агресією РФ проти України.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 06.05.2022 розгляд справи відкладено на 20.05.2022. Копію ухвали направлено на електронні адреси сторін, відомості про які наявні в матеріалах справи (а.с. 87).

19.05.2022 представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням в Україні військового стану. Дане клопотання задоволено Господарським судом Житомирської області, розгляд справи відкладено на 23.06.2022. Запропоновано відповідачу надіслати господарському суду до дати засідання суду відзив на заяву позивача про уточнення позовних вимог шляхом їх зменшення.

Наступні судові засідання призначались на 07.07.2022, 02.08.2022, 11.08.2022. Однак в жодне судове засідання представник відповідача не з`являвся, причини неявки суду не повідомляв, додаткових клопотання про продовження строку на подання відзиву до суду першої інстанції не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Нормою статті 253 ЦК України, яка кореспондується з ст. 115 ГПК України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а також можуть визначатись вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У відповідності до ст. 116 ГПК України останній день строку триває до 24 години, але коли в цей строк слід було вчинити процесуальну дію тільки в суді, де робочий час закінчується раніше, строк закінчується в момент закінчення цього часу.

Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Суд першої інстанції послався на положення ч. 9 ст. 165 ГПК України, згідно якої у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.1997 гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, в якій вона є стороною.

Як свідчать матеріали справи, ухвалами Господарського суду Житомирської області від 06.01.2022, 02.02.2022 та від 20.05.2022 суд першої інстанції неодноразово пропонував відповідачу подати відзив на позов, встановлював йому відповідні строки. Однак, відповідач у встановлені судом строки відзив не подав.

Ухвали суду від 06.01.2022, 02.02.2022 та від 20.05.2022 відповідач отримував на електронну адресу, відомості про яку сам же вказав у клопотаннях, скерованих до суду про відкладення судових засідань.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на порушення його права на справедливий розгляд справи та доступ до правосуддя не заслуговують на увагу, оскільки участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, явка представника позивача в судові засідання обов`язковою не визначалась, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 34 183, 60 грн колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 16 ГПК України).

Відповідно ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Позивач 02.08.2022 звернувся до Господарського суду Житомирської області із заявою про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 37 474, 00 грн.

На обґрунтування заявленого розміру витрат на правову допомогу позивачем подано: Договір №1/12/6/19 про надання правничої (правової) допомоги від 12.06.2019 (Договір), відповідно до п. 4.1. якого клієнт зобов`язується перерахувати адвокатському об`єднанню гонорар - грошові кошти, які обумовлені сторонами, що в подальшому обумовлюються в додаткових угодах та /або актах виконаних робіт (а.с. 130-131).

Пунктом 4.3 відповідного договору сторони передбачили, що клієнт зобов`язаний оплати грошові кошти Адвокатському об`єднанню на протязі 3 днів з моменту підписання додаткової угоди та/або актах виконаних робіт. У разі не оплати протягом 3 днів грошових коштів визначених у додаткових угодах та/або актах виконаних робіт Клієнт зобов`язаний сплати штраф у розмірі 50% від суми зазначеній у додаткових угодах та/або актах виконаних.

За актом виконаних робіт №1 від 02.08.2022 до договору про надання правової допомоги №1/12/6/19 вартість виконаних робіт складає: 100 дол. США за 1 год. роботи (курс 1 дол. США за курсом НБУ станом на 02.08.2022 складає 36, 56 грн), тобто 37 474, 00 грн (а. с. 132).

Як вбачається із акту виконаних робіт №1 від 02.08.2022 адвокатським об`єднанням, в особі керуючого партнера Поповича Р. І., витрачено 10 год 25 хв та надано послуги на загальну суму 1025 доларів США (37 474, 00 грн).

Матеріали справи також містять копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5673/10 від 28.04.2016 Поповича Р. І. та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1178146 від 29.11.2021 (а.с. 46, 47).

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У даному випадку суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що відповідно до частини 3 статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 5, 6 статті 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, відповідач заперечень стосовно заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу не подав, клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявив.

Однак, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правові висновки викладені у постанові КГС у складі Верховного Суду у від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18).

Суд першої інстанції зазначив, що в описі виконаних робіт адвокатом, серед іншого, вказано, що на складання претензії відповідачу та підготовки клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/4/22 витрачено по 1 годині.

Враховуючи ч. 4 ст. 129 ГПК України та той факт, що складання претензії відноситься до заходів, які могли вчинятись стороною з метою досудового врегулювання спору, та не є пов`язаними із судовим розглядом цієї справи, а складання клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції є особистим бажанням адвоката та його подання не залежало від поведінки іншої сторони спору, місцевий господрський суд прийшов до висновку про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 34 183, 60 грн (9 год 35 хв *100 * 36, 56 грн).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх доведеними та обгрунтованими.

За приписами п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позовні вимоги у даній справі задоволені в повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягають стягненню витрати позивача на оплату правничої допомоги в сумі 34 183, 60 грн та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 16 460, 29 грн (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 277, 278, 279, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Житомирський лікеро-горілчаний завод" на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.08.2022 у справі №906/4/22 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу №906/4/22 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "25" січня 2023 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Грязнов В.В.