РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.01.2023Справа № 910/12535/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вартіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Констракшн»

про стягнення 1.060.288,66 грн

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

16.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вартіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Констракшн» про стягнення 1.060.288,66 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору поставки № 42/18 від 12.04.2018 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1.097.196,77 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними № 5622 від 04.02.2022 на суму 526.548,78 грн та № 10507 від 23.02.2022 на суму 570.647,99 грн. Умовами договору встановлено, при відвантаженні товару постачальником покупцю без отримання попередньої оплати покупець здійснює оплату отриманого товару та доставку на умовах відстрочення платежу протягом 10-ти (десяти) календарних днів з моменту отримання товару. У зв`язку з тим, що відповідачем було сплачено позивачу лише 410.192,38 грн, останній звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 1.060.288,66 грн, з яких 687.004,39 грн основного боргу, 168.644,69 грн пені, 184.531,04 грн інфляційних втрат, 20.108,04 грн 3% річних за неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки № 42/18 від 12.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 відкрито провадження у справі № 910/12535/22 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою суду зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 23.11.2022 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 421 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 15/15, яка є місцезнаходженням відповідача згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 23.11.2022, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 05.12.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 421, а отже відповідач мав подати відзив у строк до 20.12.2022.

16.12.2022 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач в позові просить відмовити повністю. Відповідач зазначає, що внаслідок агресії рф проти України з 24.02.2022 був введений воєнний стан в Україні, що свідчить про виникнення обставин непереборної сили (форс-мажор), що підтверджено офіційним листом ТПП України на його сайті та унеможливило виконання зобов`язань за договором. Так, відповідач зазначає, що з початку військової агресії в період з 24.02.2022 по 03.04.2022 директор відповідача Новік Олександр Анатолійович знаходився в своєму будинку в с. Грузьке Макарівського р-ну Київської області, яке знаходилось в безпосередній близькості до зони безпосереднього ведення бойових дій, і до міста Києва не виїжджав. Під час бойових дій в с. Грузьке Макарівського р-ну Київської області було відсутнє світло, не працював мобільний зв`язок та був відсутній доступ до мережі Інтернет. Як відомо, на території Макарівського р-ну Київської області України велись бойові дії, завдавались ракетно-бомбові удари та його частина була окупована агресором, враховуючи відсутність транспорту, паливно-мастильних матеріалів, окуповані шляхи виїзду з вищенаведеного населеного пункту, виїзд звідти був унеможливлений. У зв`язку із зазначеним вище, директор ТОВ «Стандарт Констракшн» Новік О.А. не мав змоги застосувати свій електронний підпис для здійснення оплати заборгованості перед TOB «Вартіс». Також зазначає, що відповідач є генеральним підрядником двох об`єктів будівництва у яких використовуються поставлений позивачем відповідачу товар та замовники яких 24.02.2022 надали відповідачу вимоги про зупинення робіт. У зв`язку з призупиненням робіт на об`єктах виконати роботу та отримати оплату за них відповідач не мав змоги. Тож несвоєчасне виконання зобов`язань за договором сталося внаслідок обставин непереборної сили, а тому відповідач має бути звільнений від відповідальності за таке несвоєчасне виконання. Вважає, що позивач здійснив помилковий розрахунок суми боргу за видатковою накладною № 10507 від 23.02.2022 з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а саме розрахунок суми боргу за вказаною видатковою накладною з урахуванням встановленого індексу інфляції повинен був здійснений починаючи з квітня 2022 року, що в свою чергу призвело невірного розрахунку суми судового збору.

12.01.2023 позивачем до суду подано відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити повністю та зазначає, що відповідачем не наданого жодного повного об`єктивного аргументу, окрім технічного посилання на лист ТПП України, оприлюдненого на її офіційному сайті, та який стосується необмеженого кола осіб, який би дійсно надавав повноцінне розуміння, чим саме спричинено порушення відповідачем взятих на себе зобов`язання перед позивачем за договором. Відповідачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між настанням обставин, засвідчених листом ТПП України та порушенням відповідачем взятого на себе зобов`язання. Відповідач не зазначив, які заходи вони вчиняли щодо виконання зобов`язання (не було надіслано жодного листа - повідомлення про неможливість виконання, і не було перераховано жодної копійки з лютого 2022 року), не надав доказів про своє скрутне фінансове становище. При цьому, за змістом відзиву, відповідач не заперечує наявність основної заборгованості за договором. Посилання відповідача, на те, що директор не міг користуватись своїм електронним підписом для здійснення розрахункових операцій, заслуговує уваги тільки до періоду до 03.04.2022. Після цього періоду, території були вже не окуповані та учасники господарських взаємовідносин могли вільно розпоряджатись своїми правами. Зазначає, що відповідач відновив свою діяльність та продовжує роботи на об`єктах будівництва, а посилання на зупинення будівельних робіт не впливає на обов`язок відповідача виконати свої зобов`язання за договором утому числі строк виконання яких настав до 24.02.2022. Вважає, що позивачем здійснено правомірно та обґрунтовано нарахування інфляційних втрат.

Судом встановлено, що згідно визначеного в ухвалі Господарського суду міста Києва від 23.11.2022 про відкриття провадження у справі № 910/12535/22 строку для подачі позивачем відповіді на відзив (до 30.12.2022) останнім пропущено зазначений строк, проте суд з огляду на запровадженням Указом Президента № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану з 24.02.2022 та у зв`язку з ракетними обстрілами об`єктів інфраструктури, що має наслідком перебоїв з електропостачання та зв`язку вважає за можливе у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України поновити позивачу пропущений строк для подачі відповіді на відзив.

24.01.2023 відповідачем до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких міститься клопотання про поновлення строку для подачі цих заперечень посилаючись на те, що позивач відправив відповідь на відзив тільки 11.01.2023, а відповідач її отримав 19.01.2023. У запереченнях відповідача зазначає, що відновлення робіт стало можливим коли місто Київ стало менш уразливим до ракетних обстрілів, а відновлення виконання робіт відповідачем відбулося лише осінню 2022 року, а до цього жодні роботи на будівельних майданчиках не виконувались відповідачем. Також зазначає, що відповідач з позивачем досягли згоди щодо подальшої співпраці та поступового погашення виниклої заборгованості, але всупереч цього позивач звернувся з позовом до суду. Вважає, що суми боргу за видатковою накладною № 10507 від 23.02.2022 з урахуванням індексу інфляції є необґрунтованим.

Суд, з огляду на викладені відповідачем обставини, у відповідності до ст. 119 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе поновити пропущений строк для подачі заперечень на відповідь на відзив.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вартіс» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Констракшн» (покупець, відповідач) укладено договір № 42/18 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупця металопродукцію (далі - товар), а покупець зобов`язується своєчасно прийняти товар і здійснити його оплату на умовах цього договору.

Спір виник внаслідок того, що відповідач в порушення умов договору не сплатив вартість поставленого товару, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 687.004,39 грн та за неналежне виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 168.644,69 грн пені, 184.531,04 грн інфляційних втрат та 20.108,04 грн 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з п. 9.1 договору він набирає чинності моменту його підписання обома сторонами і скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2018, а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, він автоматично подовжується на наступний календарний рік.

Доказів в підтвердження виявлення однією із сторін небажання продовжувати договірні відносини не подано, а тому договір є продовженим.

Відповідно до п. 5.1 договору передача товару здійснюється відповідно до Міжнародних правил тлумачення термінів «Інкотермс» у редакції Міжнародної Торгівельної Палати від 01.01.2010 на умовах, що зазначені у рахунках-фактурах або інших додатках до цього договору. При відсутності відповідної вказівки в рахунку-фактурі/видатковій накладній за базис поставки сторони приймають умови EXW (склад постачальника), що розташований за адресою: Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 21.

Згідно з п. 5.2 договору товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем з моменту підписання видаткової накладної або акту прийому-передачі, з цього моменту переходить право власності на товар до покупця та всі пов`язані з ним ризики.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1.097.196,77 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними, що підписані та скріплені печатками обох сторін:

№ 5622 від 04.02.2022 на суму 526.548,78 грн;

№ 10507 від 23.02.2022 на суму 570.647,99 грн.

Відповідно до п. 3.5 договору оплата товару проводиться на умовах передплати та на умовах відстрочення платежу в такому порядку:

3.5.1. Передплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі або у рахунках-фактурах в розмірі 100% вартості товару протягом 3-х (трьох) банківських днів від дати рахунку-фактури.

3.5.2. При відвантаженні товару постачальником покупцю без отримання попередньої оплати покупець здійснює оплату отриманого товару та доставку на умовах відстрочення платежу протягом 10-ти (десяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Датою платежу вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок постачальника. Такий самий порядок, визначений в п. 3.5 договору оплата транспортних послуг.

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З огляду на умови п. 3.5.2 та положення ст.ст. 253, 254 Цивільного кодексу України відповідач мав здійснити оплату поставленого товару у наступні строки

за накладною № 5622 від 04.02.2022 у строк до 14.02.2022 включно,

за накладною № 10507 від 23.02.2022 у строк до 07.03.2022 включно.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено часткову сплату за поставлений товар в розмірі 410.192,38 грн (111.035,755 грн переплата станом на 04.02.2022, 100.000,00 грн - 22.09.2022, 199.156,63 грн - 11.11.2022).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 4.2 договору покупець зобов`язався здійснити оплату в строки й порядку, передбачені цим договором.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення взятих на себе за договором зобов`язань вартість поставленого товару у повному обсязі не сплатив, в зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем, яка не оспорена відповідачем та становить 687.004,39 грн (1.097.196,77 грн - 410.192,38 грн).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті поставленого товару за договором в повному обсязі не подано.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості поставленого товару в розмірі 687.004,39 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6.3 договору у разі порушення строків оплати за товар та строків приймання товару, указаних в пункті 3.5.2 цього договору покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

При укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання щодо оплати поставленого товару, проте не передбачили інший період нарахування ніж встановлений законом.

З розрахунку пені, що наведений у позовній заяві, вбачається, що позивачем здійснено нарахування пені в розмірі 168.644,69 грн наступним чином

за накладною № 5622 від 04.02.2022 на суму 415.513,03 грн за період з 15.02.2022 по 16.08.2022;

за накладною № 10507 від 23.02.2022 на суму 570.647,99 грн за період з 08.03.2022 по 06.09.2022.

Разом з цим, відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.

При цьому, диспозиція частини третя статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо а) він значно перевищує розмір збитків, та б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В даному випадку, позивач не вказав на те, що йому спричинені збитки, а відтак розмір штрафу значно перевищує збитки, а наявність інших обставин, які мають істотне значення, підтверджується наступним.

24.02.2022 російською федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 та № 259/2022 від 18.04.2022 строком на 30 діб та Указами Президента України № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022 та № 757/2022 від 07.11.2022 строком на 90 діб.

Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на своєму сайті в мережі Інтернет розмістила лист № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, що адресований Всім кого це стосується, згідно якого на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Наявними у справі документами підтверджується, що директор ТОВ «Стандарт Констракшн» ОСОБА_1 з 24.02.2022 по 03.04.2022 перебував у власному будинку, що знаходиться в с. Груське Макарівського р-ну Київської області (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 315759564 від 22.11.2022 та заява ОСОБА_1 засвідчена 14.12.2022 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрована за № 927.).

Вся Київська область була звільнена від російських окупантів 02.04.2022 та є загальновідомою обставиною, а отже в силу приписів ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Отже, відповідачем доведено обставину неможливості здійснення оплати поставленого товару з 24.02.2022 до 02.04.2022 включно.

Суд відзначає, що порушення відповідачем зобов`язань по сплаті товару за накладною № 5622 від 04.02.2022 мало місце до початку військової агресії російської федерації (у період з 15.02.2022 до 23.02.2022 включно).

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем пені, а саме на розмір пені нарахований у період з 24.02.2022 до 30.04.2022 включно, з урахуванням розумного строку необхідного відповідачу для налагодження господарської діяльності.

Суд відзначає, що відсутність коштів у відповідача та неможливість виконання контрагентами відповідача перед ним своїх зобов`язань не є підставою для звільнення відповідача від виконання ним своїх зобов`язань.

В зв`язку з тим, що взяті на себе зобов`язання по сплаті поставленого товару відповідач не виконав, він повинен сплатити позивачу пеню, розмір якої за розрахунками суду (знаходиться в матеріалах справи) становить 137.614,88 грн.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем неустойки на 31.029,81 грн (168.644,69 грн - 137.614,88 грн).

Вимоги позивача в частині стягнення пені в сумі 137.614,88 грн обґрунтовані і підлягають задоволенню.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті поставленого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача 184.531,04 грн інфляційних втрат та 20.108,04 грн 3% річних.

З розрахунку 3% річних, що наведений у позовній заяві, вбачається, що позивачем здійснено нарахування 3% річних наступним чином

за накладною № 5622 від 04.02.2022

на суму 415.513,03 грн за період з 15.02.2022 по 21.09.2022 (205 днів);

на суму 315.513,03 грн за період з 22.09.2022 по 10.11.2022 (50 днів);

на суму 116.356,40 грн за період з 11.11.2022 по 14.11.2022 (4 дні).

за накладною № 10507 від 23.02.2022

на суму 570.647,99 грн за період з 08.03.2022 по 14.11.2022 (251 день).

Судом встановлено, що позивачем допущено помилку при підрахунку кількості днів у періоді нарахування, що стало наслідком невірного нарахування розміру 3% річних. Так, період з 15.02.2022 по 21.09.2022 фактично становить 219 днів, а не 205 як вказано позивачем та період з 08.03.2022 по 14.11.2022 фактично становить 252 дні, а не 251 як вказано позивачем.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору не визначено інший розмір процентів.

За результатами здійснення судом власного перерахунку (знаходиться в матеріалах справи) 3% річних становлять 20.633,56 грн.

Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром 3% річних в сумі 20.108,54 грн.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 20.108,54 грн 3% річних підлягають задоволенню.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. п. 3.2 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Такий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду № 910/13071/19 від 20.11.2020.

З розрахунку інфляційних втрат, що наведений у позовній заяві, вбачається, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат наступним чином

за накладною № 5622 від 04.02.2022

на суму 415.513,03 грн за період з березня по вересень 2022 року, що становить 55.060,22 грн;

на суму 315.513,03 грн за жовтень 2022 року, що становить 7.887,83 грн;

за накладною № 10507 від 23.02.2022

на суму 570.647,99 грн за період з березня по жовтень 2022 року, що становить 121.582,99 грн.

Судом встановлено, що позивачем застосовано вірні розмірі індексу інфляції за спірні періоди, проте за розрахунком суду інфляційні втрати за накладною № 5622 від 04.02.2022 на суму 415.513,03 грн за період з березня по вересень 2022 року становить 76.236,01 грн, у зв`язку з чим загальний розмір інфляційних втрат за розрахунками суду (76.236,01 грн + 7.887,83 грн + 121.582,99 грн), що знаходиться в матеріалах справи, склав 205.706,83 грн.

Однак, у зв`язку з тим, що у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України) суд погоджується із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат - 184.531,04 грн.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 184.531,04 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вартіс» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому судом враховано, що судовий збір в разі зменшення судом розміру штрафних санкцій покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Констракшн» (04080, м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 15/15, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вартіс» (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 21, ) 687.004 (шістсот вісімдесят сім тисяч чотири) грн 39 коп. основного боргу, 137.614 (сто тридцять сім тисяч шістсот чотирнадцять) грн 88 коп. пені, 184.531 (сто вісімдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять одна) грн 04 коп. інфляційних втрат, 20.108 (двадцять тисяч сто вісім) грн 54 коп. 3% річних, 15.904 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот чотири) грн 33 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В. Сівакова