УХВАЛА

м. Київ

23.01.2023Справа № 910/1015/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., розглянувши в порядку наказного провадження

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Міларпрод», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Об`єднаної торговельної компанії «Європлюс», м. Київ

про видачу судового наказу,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Міларпрод» (далі - ТзОВ «Міларпрод»/заявник) звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Об`єднаної торговельної компанії «Європлюс» (далі - ТзОВ ОТК «Європлюс»/боржник) 102 666,63 грн заборгованості за договором транспортного перевезення №26/05-20/2 від 26.05.2020.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Згідно ч. 1 ст. 148 ГПК України, судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За змістом ч. 2 ст. 148 ГПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

У відповідності до положень ч.ч. 1, 2 ст. 154 ГПК України, суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника. За результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Розглянувши заяву ТзОВ «Міларпрод», суд відмовляє у видачі судового наказу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, - якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 151 ГПК України за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п. 2№ п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду заяви про видачу судового наказу ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01.01.2023 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2 684,00 грн.

Ураховуючи вказані вище положення законодавства, заявнику необхідно сплатити судовий збір у розмірі 268,40 грн (2 684,00 грн*0,1).

При цьому, відповідно до статті 2 Закону України «Про судовий збір», платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Отже, закон не виключає можливості здійснення оплати судового збору іншою особою, але платником має бути особа, яка звертається до суду чи стосовно якої ухвалене судове рішення.

Крім того, Державна судова адміністрація України в листі № 6-17517/8 від 14.09.2018 «Про забезпечення заходів контролю за надходженням та поверненням судового збору» вказує про те, що суд при розгляді як позовних заяв, так і заяв на повернення помилково сплачених до бюджету коштів має перевіряти чи є заявник (позивач) платником судового збору відповідно до документів, що підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Такі дії допоможуть знизити ризик ухилення від сплати судового збору в ситуації, коли, наприклад, позивач - юридична особа, проте судовий збір за подання позовної заяви сплачений фізичною особою (бухгалтером чи керівником підприємства). У результаті суд, не звернувши уваги на ці розбіжності, платіжний документ, де платником судового збору вказано іншу особу, і відкриває провадження у справі. Фізична особа, яка сплатила судовий збір може звернутися до суду із заявою про повернення помилково зарахованих до бюджету коштів, оскільки до суду із заявою на подачу позову вона не зверталась.

Для недопущення таких фактів ДСА України просить звернути увагу на необхідність дотримання вимог статті 2 Закону України «Про судовий збір» у частині звернення до суду з підтверджуючими документами щодо сплати судового збору саме платником цього збору.

Судом встановлено, що заявником в якості доказу сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі до позовної заяви додано платіжну інструкцію №351 від 17.01.2023 на суму 268,00 грн, при цьому, у платіжному документі платником є юридична особа Гарбар Легал АБ, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , в той час, як до суду із даною заявою про видачу судового наказу звертається ТзОВ «Міларпрод», ідентифікаційний код 42502439.

Враховуючи положення статті 2 Закону України «Про судовий збір», надана до заяви по видачу судового наказу платіжна інструкція №351 від 17.01.2023 на суму 268,00 грн, платником якої є юридична особа Гарбар Легал АБ, не може вважатися належним доказом сплати судового збору за подання заяви ТзОВ «Міларпрод» про видачу судового наказу, оскільки юридична особа Гарбар Легал АБ не є особою, яка звертається до суду із вказаною заявою чи стосовно якої буде ухвалене судове рішення у даній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №922/4734/16.

За таких обставин платіжна інструкція №351 від 17.01.2023 є неналежним доказом сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Будь-яких інших доказів сплати судового збору матеріали заяви про видачу судового наказу не містять.

Отже, в порушення приписів ст. 150 ГПК України належних доказів сплати судового збору ТзОВ «Міларпрод» до заяви про видачу судового наказу не подано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Таким чином, оскільки заявником всупереч приписів ст. 150 ГПК України не надано доказу сплати судового збору, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу за заявою ТзОВ «Міларпрод».

Водночас, суд звертає увагу заявника, що відповідно до приписів ч.1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 152, 153, 154, 234, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Міларпрод» у видачі судового наказу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Об`єднаної торговельної компанії «Європлюс» 102 666,63 грн заборгованості за договором транспортного перевезення №26/05-20/2 від 26.05.2020.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.В. Бондарчук