ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року м.Дніпро Справа № 908/1579/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії

головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач),

суддів: Кузнецова В.О., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 (суддя Науменко А.О.)

у справі № 908/1579/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТД ВК АЛЬЯНС, ідентифікаційний код юридичної особи 37408018, м. Запоріжжя

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод, ідентифікаційний код юридичної особи 01056273, м. Запоріжжя,

про стягнення 1 094 151 грн 28 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТД ВК АЛЬЯНС звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод заборгованості за договором поставки № 220221-1 від 21.02.2022 в сумі 1 060 632 грн 00 коп., інфляційних втрат в сумі 7 424 грн 42 коп., 3% річних в сумі 5 056 грн 16 коп., пені в сумі 21 028 грн 70 коп. та судового збору.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 у справі №908/1579/22 позов задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства Запорізький електровозоремонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТД ВК АЛЬЯНС 1 060 632 (один мільйон шістдесят тисяч шістсот тридцять дві) грн 00 коп. заборгованості за договором поставки № 220221-1 від 21.02.2022, інфляційні втрати у розмірі 7 424 (сім тисяч чотириста двадцять чотири) грн 42 коп., 3% річних у розмірі 5 056 (п`ять тисяч п`ятдесят шість) грн 16 коп., пеню у розмірі 21 038 (двадцять одна тисяча тридцять вісім) грн 70 коп. та 16 412 (шістнадцять тисяч чотириста дванадцять) грн 27 коп. судового збору, а також 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням Приватним акціонерним товариством "Запорізький електровозоремонтний завод" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 у справі № 908/1579/22 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення судом не було досліджено обставини щодо неотримання відповідачем рахунків на оплату, не встановлено чи відповідає товар, який постачався, умовам договору та не враховано, що товар не передбачений специфікаціями до договору не підлягає оплаті. Оскільки рахунки на оплату отримані не були, відповідно, не було прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати товару. Окрім того судом безпідставно відхиллено клопотання відповідача про зменшення пені, оскільки беручи до уваги воєнний стан, знаходження відповідача у районі ведення бойових дій та факт того, що відповідач є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, у суду були підстави зменшити розмір пені.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 у справі № 908/1579/22. Розгляд апеляційної скарги призначено у судове засідання з викликом сторін на19.01.2023 о 11 год. 00 хв.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД ВК Альянс» подано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що відповідач прийняв поставлений товар без зауважень проте не здійснив своєчасну та повну оплату отриманого товару. Зокрема за видатковою накладною №20 від 22.02.2022 оплата у розмірі 1 060 632,00 грн. не здійснена до теперішнього часу. Посилання на невиставлення рахунків є безпідставними, оскільки умовами договору передбачено, що до рахунку на оплату товару додається видаткова накладна, товаро-транспортна накладна (інші товари щодо транспортування товару). При цьому ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 614 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. Відповідачем не сплачено вартість отриманого товару. Таким чином господарським судом прийнято законне та обґрунтоване рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Окрім того позивачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок, які останній поніс і очікує понести у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду. Зокрема, позивач очікує понести судові витрати у розмірі 11 000,00 грн.. у т.ч за вивчення апеляційної скарги, складання та подання відзиву 5 000,00 грн.; представлення інтересів відповідача в суді апеляційної інстанції 6 000,00 грн. (орієнтовно 2 судових засідання. Гонорар за кожне судове засідання 3 000,00 грн.)

19.01.2023 представник позивача взяв участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Представник апелянта не з`явився в судове засідання. Був належним чином повідомлений про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, зважаючи на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника апелянта.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю ТД ВК Альянс (Постачальник) та Приватним акціонерним товариством Запорізький електровозоремонтний завод (Замовник) було укладено договір поставки №220221-1 (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язався у 2022 році поставити (передати у власність) Замовникові товари, зазначені в Специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору, Замовник прийняти і оплатити такі товари на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору найменування, номенклатура, асортимент, марка, кількість товарів: відповідно до Специфікації(ій) додатку(ів) до цього Договору. Виробник товарів: відповідно до Специфікації(ій) додатку(ів) до цього Договору.

Згідно п 3.1 - 3.2 Договору, ціна (сума, загальна вартість) цього Договору становить 5 699 937,00 грн.(п`ять мільйонів шістсот дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 00 копійок), у тому числі ПДВ 20% - 949 989,50 грн. (дев`ятсот сорок дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 50 копійок). Ціна за одиницю товару зазначається у Специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору. Замовник оплачує поставлений Постачальником товар виключно за ціною вказаною у Специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору.

Замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 90 (дев`яносто) банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отриманням замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі ЄРПН), а у разі, якщо після постачання товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. У разі, якщо до закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п.4.2 Договору постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим договором продовжується до дати реєстрації постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН. Товар поставлений без письмової заявки замовника, оплаті за цим договором не підлягає (п. 4.2. Договору).

Пунктом 4.3 Договору сторони погодили, що до рахунка на оплату товарів додаються: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, інші документи щодо транспортування товару.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, строк поставки товарів: товар повинен бути поставлений не пізніше 5 (п`яти) днів від дня отримання Постачальником письмової заявки Замовника на постачання товару.

Відповідно до п. 5.2. Договору місце та умови поставки товарів: товар постачається за рахунок та транспортом Постачальника на склад Замовника на умовах DDP (згідно ІНКОТЕРМС 2000): України, м. Запоріжжя, вул. Залізнична, 2.

Товар постачається партіями відповідно до письмових заявок Замовника (п. 5.4. Договору).

Право власності на товар, зазначений у Специфікації(ях) додатку(ах) до цього Договору, переходить до Замовника з моменту підписання Сторонами/представниками сторін видаткової накладної. Видаткова накладна є первинним документом (пункт 5.5. Договору).

Згідно з п. 5.12. Договору підтвердженням про одержання товару замовником є видаткова накладна, підписана уповноваженими представниками сторін.

На виконання умов договору, сторонами було підписано Специфікацію № 1, в якій погоджено найменування, кількість та ціну товару.

З матеріалів справи вбачається, що згідно видаткової накладної №20 від 22.02.2022 позивачем на адресу відповідача було поставлено товар загальною вартістю 1 060 632,00 грн.

Вказана видаткова накладна підписана уповноваженим представником відповідача без будь-яких заперечень та зауважень.

Разом з тим відповідачем не сплачено суму вартості отриманого товару у розмірі 1 060 632,00 грн.

Несплата відповідачем суми вартості отриманого товару і стала причиною виникнення спору та звернення позивача до суду з вимогами про стягнення з відповідача 1 060 632,00 грн. боргу, 7 424,42 грн. інфляційних втрат, 5 056,16 грн. 3% річних та пені у розмірі 21 028,70 грн.

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, за приписами ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України (ЦК України), є договір.

Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до приписів ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 4.2 Договору сторони передбачили, що замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 90 (дев`яносто) банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отриманням замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі ЄРПН), а у разі, якщо після постачання товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. У разі, якщо до закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п.4.2 Договору постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим договором продовжується до дати реєстрації постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН. Товар поставлений без письмової заявки замовника, оплаті за цим договором не підлягає.

Відповідачем не виконано зобов`язання належним чином та не надано доказів своєчасної та повної оплати вартості отриманого товару.

Оцінивши докази, надані в матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми вартості товару у розмірі 1 060 632,00 грн.

Колегія погоджується з висновком господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частина 1 стаття 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

За положеннями частини 1 статті 216, частин 1, 2 статті 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В пункті п. 7.2.1. Договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати отриманого товару замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі половини облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань нараховано суму пені у розмірі 21 038,70 грн. за період прострочення з 29.06.2022 по 25.08.2022.

Господарський суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені визнав його правильним та задовольнив позовну вимогу про стягнення пені у визначеній позивачем сумі 21 038,70 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних за період прострочення 29.06.2022 по 25.08.2022 у розмірі 5 056,16 грн. та 7 424,42 грн. втрат від інфляції за липень 2022 року.

Перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача суми пені у розмірі 21 038,70 грн., 3% річних у розмірі 5 056,16 грн. та 7 424,42 грн. втрат від інфляції правильним та обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги що строк оплати за отриманий товар є таким, що не настав, оскільки на адресу замовника не було надано рахунку на оплату колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вже було зазначено, умовами договору передбачено, що замовник здійснює оплату поставленого товару протягом 90 (дев`яносто) банківських днів з дати підписання сторонами видаткової накладної та отриманням замовником оригіналу рахунку на оплату товарів. При цьому замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (надалі ЄРПН), а у разі, якщо після постачання товару здійснюється будь-яке збільшення суми компенсації його вартості, замовник здійснює оплату поставленого товару тільки після реєстрації постачальником відповідного розрахунку коригування до податкової накладної в ЄРПН. У разі, якщо до закінчення строку оплати поставленого товару, який зазначений у першому реченні п.4.2 Договору постачальник не здійснив реєстрацію податкової накладної та/або розрахунку коригування до неї в ЄРПН, строк оплати поставленого товару за цим договором продовжується до дати реєстрації постачальником податкової накладної та/або розрахунку коригування до ЄРПН. Товар поставлений без письмової заявки замовника, оплаті за цим договором не підлягає

При цьому в пункті 4.3 Договору сторони погодили, що до рахунка на оплату товарів, додаються видаткова накладна, товарно-транспортна накладна (інші документи щодо транспортування товару).

Право власності на товар переходить до замовника з моменту підписання сторонами/представниками видаткової накладної Видаткова накладна є первинним документом (п.5.5 Договору).

Позивачем на підтвердження здійснення поставки товару на виконання умов договору надано підписану сторонами видаткову накладну, зареєстровану податкову накладну, товарно транспортну накладну та рахунок на оплату поставленого товару.

Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача щодо невиконання умов договору в частині ненадання будь-яких документів, як не надано і доказів повернення товару, поставку якого, як зазначає апелянт ним не було погоджено. Поставлений товар було прийнято представником відповідача без зауважень, що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною №20 від 22.02.2022. При цьому зі змісту умов договору вбачається, що саме до оригіналу рахунку додається видаткова накладна, товарно-транспортна накладна (інші документи щодо транспортування товару).

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд в своїх постановах неодноразово зазначав, що в силу приписів Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 цього Кодексу (постанови Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/49/17, від 22.05.2018 у справі № 923/712/17, від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, 7, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 20.02.2020 у справі №915/400/18), від 29.09.2021 у справі № 910/3129/20.

Таким чином ненадання рахунку-фактури на оплату не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а відсутність рахунку-фактури не звільняє сторону договору від обов`язку з оплати вартості наданих послуг.

Окрім того колегія вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недослідження господарським судом аргументів відповідача, що строк оплати товару не настав, товар не відповідає специфікації та поставлено за відсутності заявок, оскільки з рішення суду вбачається, що судом було досліджено та проаналізовано всі надані сторонами у справі докази. Зокрема в рішенні зазначено, що судом встановлено, що найменування товару у видатковій накладній відповідає найменуванню товару, вказаного у специфікації до договору, а не зазначення у товарно-транспортній накладній про рахунок, не свідчить про його не надання та відсутність підстав для оплати поставленого позивачем відповідачеві і отриманого останнім товару. Податкова накладна зареєстрована в ЄРПН, а не надання сторонами письмової заявки на постачання товару не спростовує факту поставки та отримання товару позивачем саме на підставі підписаної сторонами без зауважень видаткової накладної і згідно умов договору.

Щодо аргументів апелянта про безпідставне незменшення судом розміру пені до 1 грн., апеляційний суд звертає увагу, що питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, у сукупності з`ясованих судом обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами статті 233 Господарського процесуального кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 233 Господарського кодексу України надано суду можливість пом`якшити розмір неустойки у випадку її надмірності порівняно з наслідками порушення зобов`язання. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог частини другої статті 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення (Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Згідно із частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Верховним Судом неодноразово зазначалося, зокрема, в постановах від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду. За відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, господарський суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені..

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Відповідачем не надано будь-яких доказів, що підтверджували б його скрутне матеріальне становище та відповідно свідчило б про неможливість сплатити суму пені у заявленому до стягнення розмірі, як не надано і доказів неспівмірності стягуваної суми щодо розміру невиконаного зобов`язання.

Верховний Суд в постанові від 14.12.2022 у справі №910/15803/21 зазначив, що сама по собі відмова у зменшені розміру неустойки не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зменшення її розміру є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.

Проаналізувавши обставини справи та клопотання відповідача про зменшення пені до 1 грн, враховуючи баланс інтересів сторін справи, господарський суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено належним чином наявність виняткових обставин та поважності причин прострочення та не виконання спірних договірних зобов`язань.

Колегія суддів зазначає, що статтею 42 Господарського кодексу України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як позивач так і відповідач є суб`єктами господарювання та несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. Кожна із сторін, укладаючи договір, приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому.

Таким чином звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Запорізький електровозоремонтний завод" на рішення господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 у справі № 908/1579/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 25.10.2022 у справі № 908/1579/22 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Запорізький електровозоремонтний завод".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 27.01.2023

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя В.О.Кузнецов

Суддя Л.А.Коваль