ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 Справа № 914/2003/22

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ФАБРІКС»

про: стягнення 515 503,02 грн.,

представники

позивача: Ільченко К.Р.

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

26.08.2022р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ФАБРІКС» про стягнення 515 503,02 грн.

31.08.2022р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 21.09.2022р.; викликати представників сторін у підготовче засідання.

20.09.2022р. відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№19455/22.

У підготовче засідання 21.09.2022р. з`явився представник позивача.

Протокольною ухвалою від 21.09.2022р. підготовче засідання відкладено на 05.10.2022р.

Крім того, ухвалою від 21.09.2022р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

04.10.2022р. відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№20511/22.

05.10.2022р. відповідачем подано відзив на позовну заяву, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№20605/22.

У підготовче засідання 05.10.2022р. з`явились представники позивача та відповідача.

Протокольною ухвалою від 05.10.2022р. суд постановив поновити строк для подання відзиву, долучити відзив до матеріалів справи, підготовче засідання відкласти на 26.10.2022р.

07.10.2022р. відповідачем повторно подано відзив на позовну заяву (зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№20764/22), який залишено судом без розгляду на підставі ч. 2 ст. 118 ГПК України. До розгляду підлягає лише клопотання про зменшення штрафних санкцій.

26.10.2022р. на електронну адресу суду позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№22181/22.

У підготовче засідання 26.10.2022р. з`явився представник позивача.

Протокольною ухвалою від 26.10.2022р. суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкласти підготовче засідання на 16.11.2022р.

Крім того, ухвалою від 27.10.2022р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У даній справі підготовче засідання, призначене на 16.11.2022р., не відбулося у зв`язку з відсутністю електроенергії в господарському суді Львівської області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.11.2022р. підготовче засідання у справі призначено на 30.11.2022р.

У підготовче засідання 30.11.2022р. сторонами участь повноважних представників не забезпечено.

Протокольною ухвалою від 30.11.2022р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 14.12.2022р.

Крім того, ухвалою від 01.12.2022р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав позивача та відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 14.12.2022р. з`явились представники позивача та відповідача.

Протокольною ухвалою від 14.12.2022р. суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 11.01.2022р.

02.01.2023 р. суд задоволив заяву ТзОВ «СМАРТ ФАБРІКС» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду та попередив про те, що відповідно до частини четвертої статті 197 ГПК України, пункту 5 розділу І Порядку роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в господарському процесі за участі сторін поза межами приміщення суду, ризики технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який надав відповідну заяву.

У судове засідання 11.01.2023р. з`явився представник позивача.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем у порушення умов договору про закупівлю товарів №Т/ОП-102/21 від 06.07.2021р. не поставлено у встановлений строк обумовлений товар, тому позивач нарахував відповідачу 439 016,97 грн. пені за порушення строків виконання зобов`язання у розмірі 0,5 відсотка вартості товару, 76 486,05 грн. штрафу за прострочення виконання зобов`язання понад 30 днів у розмірі 15% вартості непоставленого товару.

Відповідач проти позову заперечив, просив відмовити у повному обсязі в задоволенні позову.

Крім того, відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій на 50%. Відповідач посилається на запровадження в Україні військового стану, наявність арешту 867 825,00 грн. на його рахунках, як боржника (в рамках виконавчого провадження), економічну кризу, а також на те, що претензії №1195/01/102/22 від 21.02.2022р. він не отримував. Відповідач також стверджує, що у позивача відсутні збитки, штрафні санкції є надмірними, оскільки становлять 99% суми договору, стягнення такої суми зумовить неплатоспроможність відповідача і, як наслідок, його банкрутство. Відповідач звертає увагу суду на наступні обставини: строк прострочення не значний; відсутність розмірного ряду в Специфікації до договору та умовах тендерної документації; відсутність збитків позивача; ризики настання неплатоспроможності боржника.

Позивач стверджує, що відповідачем не наведено поважних причин, які зумовили неналежне виконання ним взятих на себе за договором зобов`язань. Відповідач, підписавши договір, повністю погодився з розміром штрафних санкцій. Поставка обумовленого товару за договором не здійснена, має місце прострочення виконання зобов`язання відповідачем. Підприємство позивача, яке є державним підприємством та має стратегічне значення для економіки України, не має можливості використовувати замовлений товар. Відповідач не довів існування невідповідності між наслідками порушення зобов`язання та розміром пені.

За результатами дослідження поданих учасниками справи доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

06.07.2021р. між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (далі - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ФАБРІКС» (даті - постачальник, відповідач) був укладений договір про закупівлю товарів №Т/ОП-102/21 (даті - договір).

Пунктом 1.1 договору встановлено, що постачальник зобов`язується поставити на склад покупця, а покупець прийняти та оплатити товар, в кількості та за цінами, які вказані в Додатку №1 до цього договору, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, сума договору складає 515 730,00 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 85 955, 00 грн.

Згідно з п.4.1 договору, поставка товару здійснюється протягом 15 (п`ятнадцяти) робочих днів з дати направлення покупцем постачальнику письмової рознарядки.

Письмова рознарядка може направлятися електронною поштою з обов`язковим направленням оригіналу письмової рознарядки поштовим відправленням (листом з описом вкладення). Письмові рознарядки, відправлені електронною поштою, мають повну юридичну силу, породжують права та обов`язки для сторін, можуть бути подані до судових інстанцій в якості належних доказів і не можуть спростовуватися сторонами договору. Належним підтвердженням направлення письмової рознарядки та її отримання стороною є звичайне технічне підтвердження покупця про відправлення документу, звіт серверу про відправлення електронного повідомлення, тощо.

Також, пунктом 6.3.1 договору передбачено обов`язок постачальника забезпечити поставку товару у строк, встановлений цим договором з оформленням первинних документів.

Як стверджує позивач, 09.08.2021р. на електрону адресу ТзОВ «СМАРТ ФАБРІКС», яка зазначена в розділі 11 договору - , було надіслано рознарядку №205-63/17 від 05.08.2021р. на поставку товару згідно позицій визначених у Додатку 1 до договору (Специфікація). Кінцевою датою поставки згідно умов договору, позивач вважає - 31.08.2021р.

Рознарядка №205-63/17 від 05.08.2021р. на поставку товару була також надіслана засобами поштового зв`язку 09.08.2021р., що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошти», поштовою накладною №468 та описом вкладення відправлення.

12.08.2021р. постачальником було здійснено поставку не у повній відповідності до рознарядки, що підтверджується видатковими накладними №490, №492 від 11.08.2021р., товарно-транспортними накладними №Р490, № Р492, приймальними актами №3188, №3189 від 13.08.2021р., зокрема, до підприємства надійшло по одній одиниці товару за позицією № 1 та 2 Додатку 1 до Договору (Специфікація).

25.08.2021р. постачальником було здійснено поставку однієї одиниці товару за позицією №3 Додатку 1 до договору (Специфікація), що підтверджується видатковою накладною №502 від 19.08.2021р., товарно-транспортною накладною та приймальним актом №3263 від 25.08.2021р.

29.10.2021р. постачальник поставив покупцю весь товар, згідно позиції №3 Додатку 1 до договору (Специфікація), що підтверджується видатковою накладною №446 від 25.10.2021р., товарно-транспортною накладною №Р446 від 25.10.2021р. та приймальним актом №271 від 29.10.2021р.

Позивач вказує на те, що товар по позиції №1 в кількості 29 шт., по позиції №2 в кількості 424 шт. Додатку 1 до договору (Специфікація) не поставлено.

Враховуючи вищезазначене, позивач зазначає, що 21.02.2022р. звернувся до відповідача з претензією за вих. № 1195/01/102/22, яка була залишена відповідачем без розгляду, у зв`язку із чим, з метою захисту порушеного права, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що за порушення постачальником строку виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0.5 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі п`ятнадцяти відсотків вказаної вартості.

Відтак, позивач просить позовні вимоги задоволити та стягнути на його користь з відповідача 439 016,97 грн. пені за порушення строків виконання зобов`язання у розмірі 0,5 відсотка вартості товару, 76 486,05 грн. штрафу за прострочення виконання зобов`язання понад 30 днів у розмірі 15% вартості непоставленого товару.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з приписами ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Між сторонами у справі виникли права і обов`язки на підставі укладеного договору поставки товару.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір від 06.07.2021р. №Т/ОП-102/21 є саме договором поставки товару і не містить елементів інших видів договорів (не є змішаним договором).

Умовами договору передбачено виключно зобов`язання відповідача із поставки товару та відсутня інформація (погодження сторонами умов) про обов`язок відповідача виготовити товар замовлений позивачем для поставки. Таким чином, в укладеному договорі сторони не погоджували окремих умов щодо виробництва товару та, відповідно, щодо впливу процесу виробництва на строки поставки товару.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем строку поставки обумовленого договором товару (костюм бавовняний чоловічий (пилостійкий) (3, Ми, Пн, Пм), костюм бавовняний чоловічий (куртка напівкомбінезон) (3, Пн, Пм), костюм бавовняний чоловічий для захисту від підвищених температур (костюм зварника) (Тр) ).

Факт отримання Рознарядки відповідачем підтверджується, зокрема, тим, що 12.08.2021р. постачальником було здійснено поставку, проте не у повній відповідності до рознарядки.

Тому, враховуючи встановлену п.4.1 договору обов`язковість направлення оригіналу письмової рознарядки поштовим відправленням (листом з описом вкладення), суд дійшов висновку, що строк поставки товару слід розраховувати, починаючи з цієї календарної дати, яка слідувала за датою надіслання рознарядки електронною поштою. Отже кінцевою датою поставки товару, зазначеного у рознарядці, відповідно до вимог п.4.1 договору, було 30.08.2021р., а не 31.08.2021р. як зазначив позивач.

Щодо періоду прострочення виконання відповідачем свого обов`язку поставити товар, то суд враховує, що ст.253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на те, що обов`язок відповідача з поставки товару підлягав виконанню у строк до 30.08.2021р., перебіг строку прострочення поставки розпочався з наступного дня після відповідної календарної дати - 31.08.2021р.

Позивач визначив періоди початку нарахування пені з 01.09.2021р.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

В силу ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.12.2019р. у справі № 904/4156/18.

Згідно із ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до п.7.2 договору, за порушення постачальником строку виконання зобо`язання стягується пеня у розмірі 0,5 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів стягується штраф у розмір 15 відсотків вказаної вартості.

Так, згідно із п.7.2 договору позивач нарахував відповідачу пеню в сумі 439 016,97 грн.

У матеріалах справи немає доказів поставки відповідачем позивачу решти 453 костюмів загальною вартістю 469 587,00 грн. з ПДВ.

Здійснивши перевірку розрахунку пені позивача, суд зазначає про те, що такий здійснено вірно, у відповідності до встановлених обставин справи.

Перервіривши розрахунок позивача (15 відсотків штрафу від вартості товару з якого допущено прострочення виконання) суд приходить до висновку, що такий проведено також вірно.

Таким чином, позивач на законних підставах просить стягнути з відповідача на його користь 439 016,97 грн. пені, яку нараховано на підставі п.7.2 договору за порушення відповідачем строку виконання зобов`язання, а також 76 486,05 грн. штрафу додатково за прострочення поставки цього товару понад 30 днів.

Щодо клопотання про зменшення розміру заявленої до стягнення з відповідача суми штрафних санкцій, то, враховуючи також заперечення позивача щодо наведеного клопотання, таке не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності зі п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. № 18, вирішуючи, в т.ч. й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в т.ч. вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зміст зазначених норм свідчить, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Також, слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно із вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аргументами відповідача для зменшення нарахованих сум штрафу та пені є: незначне прострочення виконання зобов`язання; відсутність розмірного ряду в Специфікації; відсутність збитків позивача; ризики настання неплатоспроможності боржника.

Доводи відповідача суд оцінює критично з таких міркувань: розмірний ряд був погоджений сторонами у Додатку №2 до укладеного договору; постанова про арешт коштів відповідача у виконавчому провадженні не є належним доказом загрози неплатоспроможності підприємства відповідача. Будь-які докази, які б підтверджували скрутне матеріальне становище відповідача, до матеріалів справи не надано, а саме лише посилання на наведені обставини не є автоматичною підставою для зменшення пені та штрафу на підставі положень статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України.

Таким чином, відповідачем не доведено поважність причин прострочення та невиконання договірних зобов`язань перед позивачем, скрутне матеріальне становище та достатніх обгрунтованих підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки таке зменшення нівелюватиме саме значення пені і штрафу, як відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів кредитора у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених договором) отримання товару або грошових коштів за надані ним послуги. Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер (висновки викладені у постанові ВС у складі КГС № 918/116/19 від 04.02.2020р.).

Щодо посилання відповідача на військовий стан, то суд звертає увагу на те, що, посилаючись на форс - мажор, як на підставу для звільнення від відповідальності, стороні потрібно довести, як саме форс - мажор вплинув на виконання зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс - мажору є недостатнім, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України, є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, беручи до уваги прострочення поставки за спірними правовідносинами, не доведення відповідачем скрутного матеріального становища та поважності причин відповідного прострочення та непоставки товару, а також враховуючи баланс інтересів сторін справи, суд вважає, що у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій слід відмовити.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи учасників справи та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів учасників справи, які детально не зазначені в рішенні, то вони не впливають на правильне вирішення спору.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням №3373 від 12.08.2022р. на суму 7 732,55 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86,129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СМАРТ ФАБРІКС» (місцезнаходження:Україна, 79018, Львівська обл., місто Львів, ВУЛИЦЯ ОЛЕНИ СТЕПАНІВНИ, будинок 45 А; ідентифікаційний код - 39234237) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» (місцезнаходження: Україна, 65481, Одеська обл., місто Южне, ВУЛИЦЯ БЕРЕГОВА, 13; ідентифікаційний код - 04704790) 439 016,97 пені, 76 486,05 грн. штрафу, 7 732,55 грн. судового збору.

3.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 23.01.2023 р.

Суддя Король М.Р.