ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року м.Дніпро Справа № 904/1485/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Вечірка І.О.,

при секретарі судового засідання: Колесник Д.А.

представники сторін:

від позивача: Трушев Олександр Петрович, посвідчення №1755 від 19.12.2018 року, адвокат;

позивач: Ступак Ірина Леонідівна, паспорт № НОМЕР_1 від 20.08.2020 року

від відповідача-1: Гулий Ярослав Олександрович, ордер серії АЕ № №1161017 від 31.10.2022 року, адвокат;

від відповідача-2: Перевощикова Тетяна Миколаївна, ордер серії АЕ №1143572 від 15.07.2022 року, адвокат;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ступак Ірини Леонідівни на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 року (повний текст складено 11.08.2022 року) у справі № 904/1485/22

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ступак Ірини Леонідівни

до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця Громової Світлани Іванівни,

відповідача-2: Фізичної особи-підриємця Чебанової Олени Володимирівни

про визнання додаткової угоди до договору оренди недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Ступак Ірина Леонідівна (далі - позивач) звернулася до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Громової Світлани Іванівни (далі - відповідач-1) та до Фізичної особи-підприємця Чебанової Олени Володимирівни (далі - відповідач-2), в якій просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 21.04.2021 року до договору оренди від 15.05.2021 року № 1 щодо дострокового припинення договору оренди від 15.05.2021 року № 1 шляхом його розірвання з 21.04.2022 року, укладену між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Позовна заява мотивована тим, що оскаржувана додаткова угода про розірвання договору оренди є фіктивною (оскільки реальна дата її укладення є пізнішою, ніж дата, яка зазначена у самій угоді) і спрямована на умисне позбавлення позивача права користування стоматологічним кабінетом.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 року у справі № 904/1485/22 в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Ступак Ірини Леонідівни відмовлено у повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору покладено на позивача.

Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що укладаючи оскаржувану додаткову угоду, відповідачі мали намір створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином, а саме: достроково припинити договір оренди № 1 від 15.05.2021 року шляхом його розірвання.

Отже, спірна додаткова угода укладена з метою розірвання договору оренди № 1 від 15.05.2021 року.

Дії відповідача-1 та відповідача-2 відповідають умовам договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року та положенням чинного законодавства. Додаткова угода укладена сторонами у зв`язку з істотною зміною обставин, що обґрунтовується введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року. Укладена вона 21.04.2022 року, зі спливом двох місяців з дня введення в Україні воєнного стану.

Не погодившись з рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що під час розгляду справи судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права; необгрунтовано враховано одні докази, а інші відхилено, у зв`язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню.

Апелянт вважає, що судом було проігноровано наявність кримінального провадження стосовно вчинення ФОІІ Громовою С.І. протиправних дій відносно ФОП Ступак І.Л., що підтверджує фраудаторність додаткової угоди.

Внаслідок неправильного дослідження і оцінки електронних доказів, висновку експерта, суд, в порушення ст.ст.86, 236 ГПК України, не звернув уваги на те, що дії сторін правочину направлені на фіктивне розірвання договору оренди.

На думку апелянта суд не надав оцінку обставинам справи, які підтверджують, що відповідачі використали своє «право на зло», оскільки укладаючи додаткову угоду, були обізнані про наявний в господарському суді Дніпропетровської області судовий спір про визнання права користування приміщенням та майном.

Крім того, ФОП Громовій С.І. було відомо про звернення ФОП Ступак І.Л. до правоохоронних органів, до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою стосовно права власності на стоматологічне обладнання та приватним виконавцем було оголошено ФОП Громовій С.І. ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2022 року, якою заборонено укладати будь-які договори стосовно стоматологічного кабінету №2.

Скаржник зазначає, що з незрозумілих підстав суд першої інстанції прийшов до висновку, що більш вірогідно існує ще один проект додаткової угоди, який відсутній в матеріалах справи (не надано відповідачами), ані ж той факт, що проекту додаткової угоди на 21.04.2022 року взагалі не існувало.

У той же час, об`єктивні обставини справи свідчать про те, що зазначена додаткова угода була створена та використана вже після того, як Громова С.І. надала пояснення в рамках кримінального провадження, ознайомилася з позовною заявою ФОП Ступак І.Л. про визнання права користування стоматологічним кабінетом та ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпронетровська від 25.04.2022 року про заборону укладати будь-які договори стосовно стоматологічного кабінету №2.

Таким чином, дії сторін правочину направлені на фіктивне розірвання договору оренди з метою позбавлення ФОП Ступак I.Л. права користування стоматологічним кабінетом та виселення останньої з цього кабінету, у той час, як ФОП Громова С.І. - продовжує користуватися всіма нежитловими приміщеннями та майном в цілому.

Позивач вважає, що суд, в порушення ст.86, 236 ГПК України, неправильно дослідив та оцінив вищезазначені докази, що свідчать про фіктивність додаткової угоди та використання відповідачами «права на зло».

Апелянт також зазначає, що суд, в порушення ст.236 ГПК України, не надав жодної оцінки доказам того, що ФОП Громова С.І. продовжує використовувати всі три стоматологічні кабінети у своїй господарській діяльності, хоча формально орендує лише один стоматологічний кабінет. Відповідно до виписки з інформаційно-облікової системи «Ісlіпіс» ФОП Громової С.І. вбачається, що остання продовжує здійснювати прийом пацієнтів у всіх трьох приміщеннях ФОП Чебанової О.В.

Скаржник вважає, що вказані обставини підтверджують, що укладаючи спірну додаткову угоду сторони не передбачали настання реальних правових наслідків, обумовлених цією угодою, угода є фіктивною. Сторони цієї угоди переслідували єдину мету припинити право суборенди ФОП Ступак І.Л., позбавити позивача права користування стоматологічним кабінетом.

Також за доводами апеляційної скарги апелянт посилається на те, що його правова позиція у даній справі відповідає висновкам Верховного Суду у справах №757/24352/17 (постанова від 12.02.2020 року), №910/8482/18 (постанова від 11.11.2021 року).

Позивач просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 року у справі № 904/1485/22; ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідачів судові витрати на користь позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП Громова С.І. заперечує проти наведених апелянтом обставин. Вважає доводи апеляційної скарги ФОП Ступак І.Л. надуманими та необгрунтованими, такими, що не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції від 10.08.2022 року.

Відповідач-1 вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суть спору, обгрунтовано та правомірно дійшов висновку щодо необхідності ухвалення оскаржуваного рішення. Висновки суду щодо відсутності підстав для визнання додаткової угоди про розірвання договору оренди недійсною законні і обґрунтовані та жодним чином не спростовуються аргументацією апеляційної скарги. При розгляді справи 904/1485/22, презумпція правомірності оскарженого правочину не спростована ФОП Ступак I.JI., а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Просить апеляційну скаргу ФОП Ступак І.Л. на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 року залишити без задоволення. Рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/1485/22 від 10.08.2022 року залишити без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 зазначає, що позивач не довів суду першої інстанції наявності умислу відповідачів на вчинення фіктивного (фраудаторного) правочину з метою позбавлення ФОП Ступак І.Л. права користування приміщенням, а посилання позивача, що додаткова угода від 21.04.2022 року не мала на меті припинення відносин за договором оренди № 1 від 15.05.2021 року є безпідставними.

Відповідач-2 зазначає наступні доводи:

- З огляду на війну в Україні, намір не втратити існуючого орендаря, саме ФОП Чебанова О.В. запропонувала ФОП Громовій С.І. достроково припинити договір оренди № 1 від 15.05.2021 року та укласти новий договір оренди з іншими умовами, зокрема, предметом та ціною.

- В даному випадку відсутнє введення в оману (до або в момент укладення угоди) сторони додаткової угоди та/або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, оскільки ФОП Громова С.І. та ФОП Чебанова О.В. дійшли взаємної згоди щодо дострокового припинення договору оренди № 1 від 15.05.2021 року.

- Дійсні наміри ФОП Чебанової О.В. та ФОП Громової С.І. були направлені на припинення договору оренди, зокрема, ФОП Чебанова О.В. шляхом припинення договору оренди мала надію укласти щодо інших приміщень також договори оренди і зберегти свій дохід від здачі в оренду майна на минулому рівні.

- Вже після дострокового припинення договору оренди № 1 від 15.05.2021 року між ФОП Чебановою О.В. та ФОП Громовою С.І. укладено договір оренди на меншу площу приміщення, з меншим розміром орендної плати та інший строк, тобто сторони реалізували свій намір, без його приховування.

- ФОП Ступак І.Л. не зверталась до ФОП Чебанової О.В. для укладення договору оренди майна, в якому вона зацікавлена та яким хоче користуватись, що може свідчити про відсутність наміру реального користування майном ОСОБА_1 та про створення штучних перешкод у можливості розпоряджатись власним майном ОСОБА_1

- ФОП Ступак І.Л., звертаючись до суду з позовом до відповідачів про визнання додаткової угоди від 21.04.2022 року до договору оренди від 15.05.2021 року № 1 недійсною, обрала такий спосіб захисту, який порушує співвідношення майнових інтересів відповідачів як суб`єктів господарювання.

Відповідач-2 просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників сторін та позивача особисто, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється наступне:

15.05.2021 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладений договір оренди майна № 1 (далі договір оренди майна).

В порядку та на умовах, визначених даним договором, орендодавець (відповідач-1) передає, а орендар (відповідач-2) приймає у строкове платне користування (оренду) наступне нерухоме майно (далі - приміщення): нежитлове приміщення Літ. А-22 № 4001, № 4002, № 4003 загальною площею 105 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та рухоме майно, що зазначено у додатку № 1 до цього договору, та є його невід`ємною частиною, разом (далі - майно), а орендар зобов`язується сплачувати за оренду в порядку та на умовах, визначених даним договором (п. 1.1 договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року).

Згідно п. 5.1.1 договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року, з урахуванням додатку № 2 від 15.05.2021 року до договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року орендар (відповідач-1) сплачує 30.000,00 грн. за один місяць оренди.

Цей договір, відповідно до п. 6.1 договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року, укладається строком на 2 роки 11 місяців.

Згідно п.6.2 договору оренди майна №1 від 15.05.2021 року даний договір може бути розірваний за взаємною письмовою згодою сторін, яка оформляється відповідною додатковою угодою до даного договору, яка з дати її підписання сторонами буде невід`ємною частиною даного договору.

15.05.2021 року між орендодавцем (відповідачем-2) та орендарем (відповідачем-1) складено Акт приймання-передачі майна до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року.

Судом встановлено, що 21.04.2022 року між орендодавцем (відповідачем-2) та орендарем (відповідачем-1) укладено оскаржувану позивачем додаткову угоду до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року, у якій відповідачі як сторони договору оренди майна дійшли згоди достроково припинити договір оренди № 1 від 15.05.2021 року шляхом його розірвання з 21.04.2022 року.

Відповідач-2 долучив до матеріалів справи Акт від 30.04.2022 року приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди з орендного користування до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року (далі Акт від 30.04.2022 року), який підписаний з боку відповідача-1 та відповідача-2.

За змістом вказаного Акту від 30.04.2022 року відповідач-1 повертає, а відповідач-2 приймає з орендного користування нежитлове приміщення літ. А-22, № 4001, № 4002, № 4003 площею 105,00 кв. м. Також зазначено, що орендар (відповідач-1) повертає приміщення у повному обсязі, проте частково не звільнене від наявного в ньому рухомого майна. В частині приміщення № 4002 знаходиться рухоме майно, яке не належить на праві власності ані орендарю, ані орендодавцю.

Судом встановлено і сторонами також не заперечується, що 22.04.2022 року між відповідачем-1 (далі відповідач-1, орендар) та відповідачем-2 (далі відповідач-2, орендодавець) був укладений договір оренди № 15 (далі договір оренди № 15 від 22.04.2022 року).

Відповідно до п. 1.1 вказаного договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове оплачуване користування нежитлове приміщення, за адресою: місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 3, літ. А-22, а саме: нежитлове приміщення на четвертому поверсі площею 40,00 кв. м., № 4003, що складається з приміщення площею 32,8 кв. м, рентгенодіагностичного кабінету площею 5,2 кв. м, компресорної площею 2,0 кв. м, з медичним обладнанням та рухомим майном в ньому, іменоване далі за текстом «об`єкт оренди». Об`єкт оренди належить орендодавцю на праві власності. План розміщення об`єкта оренди наведений у додатку № 1-1 до даного договору, що є його невід`ємною частиною.

Пунктом 5.1 договору оренди № 15 від 22.04.2022 року визначено, що орендар зобов`язаний вносити плату за користування об`єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені даним договором і додатком № 3-1, що є його невід`ємною частиною. За цим договором орендодавцем утримується платіж у розмірі 20 000,00 грн., який орендар має сплатити на таких умовах: 10 000,00 грн. до 31.05.2022 року, 10 000,00 грн. до 30.06.2022 року.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє 2 роки 11 місяців. В частині розрахунків договір діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків (п. 3.1 договору оренди № 15 від 22.04.2022 року).

01.05.2022 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 підписано Акт № 1 передачі об`єкта в орендне користування до договору оренди № 15 від 22.04.2022 року, за умовами якого відповідач-2 передала, а відповідач-1 прийняла в орендне користування об`єкт оренди.

Колегія суддів поділяє доводи оскаржуваного судового рішення про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що оскаржувана нею додаткова угода до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року, укладена між орендодавцем (відповідачем-2) та орендарем (відповідачем-1) 21.04.2022 року, є недійсною.

При цьому колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне:

Відповідно до положень ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

З урахуванням пояснень відповідачів- 1,-2 в суді апеляційної інстанції та їх правової позиції щодо позову, яка викладена письмово суду першої інстанції, причиною укладення оспорюваної додаткової угоди стала істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору оренди № 1 від 15.05.2021 року, а саме військова агресія російської федерації, оголошення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року, зниження фінансової спроможності орендаря ОСОБА_2 щодо сплати орендної плати та намір орендодавця ОСОБА_1 зберегти орендаря належного ій приміщення та можливість отримувати орендну плату від інших майбутніх орендарів.

Приписи ч.1 ст.652 Цивільного кодексу України передбачають, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за взаємною згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Як вказано вище, ФОП Громова С.І. та ФОП Чебанова О.В. 22.04.2022 року уклали новий договір оренди майна з суттєво іншими умовами зменшена площа об`єкту оренди до 40,00 кв.м., орендна плата становить 10 000,00 грн., строк дії договору 2 роки 11 місяців з правом дострокового припинення договору в односторонньому порядку.

Відтак, при укладенні оспорюваної позивачем додаткової угоди від 21.04.2022 року до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року внутрішня воля ФОП Громової С.І. та ФОП Чебанової О.В. відповідала зовнішньому її прояву: ФОП Громова С.І. та ФОП Чебанова О.В підписали додаткову угоду від 21.04.2022 року до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року саме з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином - припинення договору оренди № 1 від 15.05.2021 року шляхом його розірвання з 21.04.2021 року.

Апелянт ФОП Ступак І.Л. помилково вважає, що додаткова угода від 21.04.2022 року до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року є фраудаторною, оскільки фраудаторний правочин завжди вчиняється виключно на шкоду кредиторам. В даному випадку додаткова угода укладена для досягнення відповідачами власних економічних результатів, що і передбачає зміст підприємницької діяльності.

Приписами ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно ч.3 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 Цивільного кодексу України свідчить, що фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Предметом доказування у справі про визнання недійсним фіктивного правочину, є дефект волі сторін такого правочину.

На думку колегії суддів позивач не навів належних, достатніх та допустимих доказів відсутності у сторін договору оренди № 1 від 15.05.2021 року волевиявлення щодо настання передбачених додатковою угодою від 21.04.2022 року правових наслідків.

З огляду на викладене оспорювана позивачем додаткова угода від 21.04.2022 року не може розцінюватись як фіктивна та укладена з метою позбавлення позивача прав на користування приміщенням.

Крім того, за встановлених обставин позивач не позбавлена права особисто звернутися до відповідача-2 ФОП Чебанової О.В. з питання укладення договору оренди та продовжувати свою підприємницьку діяльність там же.

Згідно пояснень в судовому засіданні представника відповідача-2 до ФОП Чебанової О.В. позивач не зверталася.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на те, що укладанням додаткової угоди порушуються її права на користування приміщенням, що виникли на підставі укладеного договору суборенди № 1 від 16.05. 2021 року між ФОП Громовою С.І. та ФОП Ступак I.А.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Тобто, при зверненні особи до суду, яка не є стороною спірного правочину, судом має бути встановлено, чи порушене укладеним правочином право чи законний інтерес позивача і чи може воно бути відновлене шляхом визнання правочину недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні звернув увагу, що позивач на підтвердження того, що вона є суборендарем приміщення згідно договору суборенди №1 від 16.05.2021 року, укладеного між відповідачем-1 (орендар) та позивачем (суборендар), надала до позовної заяви копію договору, підпис на якому орендаря ОСОБА_2 зазначено як недійсний.

Колегія суддів зауважує, що обставину того, що з позивачем було укладено договір суборенди відповідачі -1, -2 не заперечують. Між тим, ця обставина має бути підтверджена належним та допустимим доказом договором суборенди, який укладено належним чином та за змістом якого суд може встановити обсяг прав позивача для того, щоб в судовому порядку такі права захистити.

Такий доказ в матеріалах справи відсутній.

За висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 22.01.2020 року у справі №674/461/16-ц, зазначено, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю і фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Оскільки 15.05.2021 року між позивачем як суборендарем та відповідачем-1 як орендарем складено Акт приймання-передачі приміщення та майна в суборенду, який має підписи позивача і відповідача-1, то факт того, що позивач є суборендарем, є доведеним.

Між тим, це не спростовує висновки суду першої інстанції, що ФОП Ступак І.Л. належними та допустимими доказами не довела обґрунтованість заявлених вимог та факт порушення оскаржуваною додатковою угодою її прав та законних інтересів.

Висновки суду щодо відсутності підстав для визнання додаткової угоди про розірвання договору оренди недійсною законні і обґрунтовані, жодним чином не спростовуються аргументацією апеляційної скарги.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Судом взято до уваги та надано оцінку наданим сторонами доказам. Суд обґрунтовано та повно встановив обставини, що мають значення для справи, зокрема:

- укладаючи оскаржувану додаткову угоду, відповідачі мали намір створити правові наслідки, які обумовлювалися цим правочином, а саме достроково припинити договір оренди № 1 від 15.05.2021 року шляхом його розірвання;

- відбулась істотна зміна обставин, якими сторони керувались при укладенні договору оренди, яка обґрунтовується введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року; додаткова угода укладена 21.04.2022 року, тобто зі спливом двох місяців з дня введення в Україні воєнного стану;

- дії відповідача-1 та відповідача-2 відповідають умовам договору оренди майна № 1 від 15.05.2021 року та положенням чинного законодавства;

- Акт від 30.04.2022 року приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди з орендного користування до договору оренди № 1 від 15.05.2021 року є свідченням виконання укладеної між відповідачем-1 та відповідачем-2 оскаржуваної позивачем додаткової угоди від 21.04.2022 року;

- легітимність та спрямованість додаткової угоди від 21.04.2022 року на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, підтверджується і укладенням між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору оренди № 15 від 22.04.2022 року;

- укладення договору оренди № 15 від 22.04.2022 року спрямоване на зменшення площі орендованого приміщення майже в три рази та, як наслідок, зменшення і розміру орендної плати в три рази;

- твердження про те, що текст спірної додаткової угоди був роздрукований саме із документа (файла) Microsoft Word, про який стверджує позивач, є лише припущенням;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що станом на 21.04.2022 року не існувало спірної додаткової угоди, а її текст був роздрукований саме із документа (файла) Microsoft Word, про який стверджує позивач;

- матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу відповідачів -1, 2 на укладення додаткової угоди від 21.04.2022 року без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, та з метою того, щоб позбавити позивача користуватися стоматологічним кабінетом № 2.

Наведені висновки суду першої інстанції, не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Отже, при розгляді справи 904/1485/22 презумпція правомірності оскаржуваного ФОП Ступак I.JI. правочину не спростована, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апелянт, посилаючись на наявність кримінального провадження, намагається довести недійсність додаткової угоди, тоді як чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливість використання як доказу матеріалів досудового розслідування кримінального провадження. Відповідно до ст.ст. 75, 86 Господарського процесуального кодексу України тільки вирок суду, що набрав законної сили, може бути врахований при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції, Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» no. 4241/03 від 28.10.2010 року Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не доведена і не підлягає задоволенню. Судові витрати за її розгляд згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, - ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ступак Ірини Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.08.2022 року у справі № 904/1485/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О. Вечірко

Суддя Ю.Б. Парусніков

Повний текст складено 23.01.2023 року.