ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2023 р. Справа №909/56/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Кордюк Г.Т.

Плотніцький Б.Д.

секретар судового засідання Гавриляк І.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича за №19/09-02 від 19.09.2022 (вх.№ ЗАГС01-05/2341/22 від 22.09.2022)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.08.2022 (суддя Кобецька С.М., повний текст складено 25.08.2022)

у справі № 909/56/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковель" (надалі ТзОВ "Буковель")

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича, (надалі ФОП Вікстрем В.Є.)

про стягнення 946 615,40 грн, з яких: 535 623,90 грн - орендна плата, 44 392,70 грн - пеня, 14 101,59 грн. - 3% річних, 29 899,43 грн - інфляційні втрати, 322 597,78 грн неустойка,

за участю учасників справи:

від позивача: Підлуцька Х.Б.

від відповідача: не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Буковель" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича про стягнення 946 615,40 грн, з яких: 535623,90 грн - орендна плата, 44392,70 грн - пеня, 14101,59 грн - 3% річних, 29899,43 грн - інфляційні втрати, 322597,78 грн неустойка.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 18.08.2022 у справі № 909/56/22 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ФОП Вікстрем В.Є. на користь ТзОВ "Буковель" 535 623,90 грн. орендної плати, 44 392,70 грн. пені, 14 101,59 грн. 3% річних, 29 899,43 грн. інфляційних втрат, 32 2597,78 грн. неустойки, 14 199,23 грн. судового збору та 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено умови договору суборенди в частині оплати та несвоєчасне повернення об`єкта оренди, у зв`язку із розірванням договору суборенди. В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди. Відтак, суд дійшов висновку, що у позивача були всі підстави для застосування ч.2 ст. 785 ЦК України стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за час неправомірного користування об`єктом оренди. Суд також встановив, що позивачем правомірно визначено періоди прострочення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати суборенди та відповідно позов подано в строк, визначений ст. 257 ЦК України, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Крім того, місцевим господарським судом також визнано обґрунтованим нарахування позивачем пені, передбаченої п.9.3 договору та ст. 625 ЦК України, інфляційних втрат та 3% річних. Суд також дійшов висновку про задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення витрат за надану правничу допомогу. В цій частині рішення обґрунтоване тим, що відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення таких витрат та взято до уваги п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, принцип співмірності та розумності заявлених до стягнення судових витрат, характер та предмет спору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ФОП Вікстрем В.Є. звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що сума заборгованості за договором суборенди становить 567 090,63 грн. Проте, розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних зроблено позивачем, виходячи із загальної суми заборгованості у розмірі 873 806,94 грн. Також апелянт не погоджується із застосуванням до відповідача неустойки за неповернення орендованого майна в розмірі 322 597,78 грн , в той час як згідно з п.п. 8.3, 8.4., 9.5, 9.6 договору суборенди позивачем розірвано договір в односторонньому порядку та звільнено приміщення самостійно. Відповідач стверджує, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано позовну давність до нарахування окремих видів штрафних санкцій, тобто, не застосовано cт. 232 ГК України.

Позивачем ТзОВ "Буковель" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує доводи відповідача, покликаючись на те, що всі нарахування позивачем здійснено згідно погоджених з відповідачем умов договору суборенди, водночас, подані відповідачем заперечення щодо нарахованих штрафних санкцій жодними доказами в розумінні ст. 76 ,77 ГПК України не підтверджені.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2022 справу № 909/56/22 розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, судді: Плотніцького Б.Д. та Кордюк Г.Т.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 року апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича за №19/09-02 від 19.09.2022 (вх.№ ЗАГС01-05/2341/22 від 22.09.2022) на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.08.2022 у справі № 909/56/22 залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 07.11.2022 апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича. Даною ухвалою суду розгляд справи призначено на 06.12.2022.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 розгляд справи відкладено на 10.01.2023.

10.01.2023 представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача участі уповноваженого представника в судовому засіданні 10.01.2023 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасника справи, який прибув в судове засідання, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

01.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Буковель" (орендодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем Вікстрем Валентином Євгенійовичем (орендар/відповідач) було укладено договір суборенди №201201Б/ВВ (надалі договір) відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у платне користування (суборенду), строком з 01.12.2020 до 30.11.2021 включно, частину нежитлової будівлі (кафе-бар) за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, с.Поляниця, участок Щивки, буд.8, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110, а саме: частину приміщення, зазначеного в плані номером 213, площею 50,0кв.м. із загальної площі 60,7кв.м. і частину приміщення, зазначеного у плані номером 301, площею 8,0кв.м. із загальної площі 308,3кв.м. Згідно з 1.2. договору орендар зобов`язується використовувати майно для організації діяльності магазинів.

Відповідно до пункту 2.1. договору передача майна в суборенду здійснюється за Актом передачі майна в суборенду. Право користування майном виникає у орендаря з моменту підписання сторонами Акта передачі майна в суборенду.

Пунктами 2.3., 2.4. договору обумовлено, що в останній день строку суборенди, вказаний у пункті 1.1. договору або в день розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві майно з врахуванням нормального зносу. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами Акта повернення майна. Обов`язок щодо складання Акта передачі (повернення) майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Розмір орендної плати за користування майном протягом одного календарного місяця становить 61 167,89 грн в т.ч. ПДВ (пункт 3.1. договору). Орендна плата щомісячно додатково індексується на індекс, що дорівнює одиниці, якщо інше не буде окремо погоджено сторонами (пункт 3.2. договору). Орендар здійснює сплату орендної плати за користування майном протягом усього строку оренди, яка складає 734014,68грн, в т.ч. ПДВ, частинами: перший платіж у розмірі 293605,88 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.02.2021; другий платіж у розмірі 220204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.03.2021; третій платіж у розмірі 220204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.04.2021 (пункти 3.3.- 3.3.3 договору).

Пункт 9.5.договору визначено, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення .

Відповідно до пункту 9.3. договору у випадку порушення орендарем строку виконання будь-якого грошового зобов`язання, орендодавець має право вимагати, а орендар зобов`язаний за вимогою орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 11.1. договору сторони домовились, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30.11.2021 включно, а в частині розрахунків - до їх повного завершення.

Договір може бути розірваний на вимогу однієї зі сторін у випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 11.3. договору).

Згідно з пунктами 11.4., 11.4.1. договору орендодавець має право заявити односторонню відмову від договору у випадку прострочення орендарем строку сплати будь-якого грошового зобов`язання більше ніж на 10 календарних днів. Орендодавець письмово повідомляє орендаря про односторонню відмову від договору за 10 календарних днів до планової дати відмови, договір вважається розірваним у десятий день з моменту отримання орендарем письмової відмови орендодавця від договору. Одностороння відмова орендодавця від договору не звільняє орендаря від відповідальності за порушення зобов`язань (пункт 11.5.договору).

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вказаного договору, між сторонами було підписано Акт передачі майна в суборенду від 01.12.2020№ 1-201201Б/ВВ, відповідно до якого Орендар прийняв у строкове платне користування частину нежитлової будівлі (кафе-бар) за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, с.Поляниця, участок Щивки, буд.8, а саме: частину приміщення у плані номером 301, площею 8,0 кв.м. із загальної площі 308,3 кв.м., відновною вартістю 189955,63 грн.

На виконання пункту 3.3 договору, відповідач здійснив оплату орендної плати в сумі 66 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №@2РL651029 від 23.02.2021 .

Проте, як зазначає позивач у позовній заяві, доказів сплати орендної плати в повному обсязі в сумі 535 623,90 грн відповідачем не подано, орендна плата сплачена, чим порушено умови договору суборенди.

З матеріалів справи вбачається, що позивач повідомляв відповідача про розірвання договору в односторонньому порядку та повернення орендованого майна у зв`язку з простроченням сплати орендної плати на підставі пункту 11.4 договору, про що свідчить повідомлення №11/3 від 10.08.2021.

Проте, відповідач об`єкта оренди за актом приймання - передачі позивачу не повернув, акт в матеріалах справи відсутній.

З огляду на викладене, невиконання відповідачем умов договору стало підставою звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення орендної плати в сумі 535 623,90 грн та неустойки в розмірі подвійної орендної плати в сумі 322 597,78 грн без ПДВ. За порушення виконання грошового зобов`язання зі сплати орендної плати, позивачем нараховано відповідачу 44 392,70 грн - пеню, 14 101,59 грн - 3% річних та 29 899,43 грн - інфляційних втрат.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статей 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначалося вище, правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного договору суборенди №201201Б/ВВ, який за правовою природою є договором оренди (найму).

Судовою колегією встановлено, що договір суборенди укладений між сторонами в межах чинного законодавства України - є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

До правовідносин оренди (найму) застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частинами 1, 3, 6 статті 283 Господарського кодексу України обумовлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди можуть бути нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (стаття 286 Господарського кодексу України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, стаття 173 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України, частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Нормою частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статей 610, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що на виконання пункту 2.1 договору, 01.12.2020 позивач передав відповідачу у строкове платне користування частину нежитлової будівлі (кафе-бар) за адресою: Івано-Франківська область, м.Яремче, с.Поляниця, участок Щивки, буд.8, що підтверджується укладеним та підписаним сторонами актом Акт № 1-201201Б/ВВ.

Відповідно до п. 3.3.1. договору сторони погодили порядок оплати, відтак, Орендар здійснює сплату орендної плати за користування майном протягом усього строку оренди, яка складає 734 014,68грн, в т.ч. ПДВ, частинами: перший платіж у розмірі 293605,88 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.02.2021; другий платіж у розмірі 220204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.03.2021; третій платіж у розмірі 220204,40 грн, в т.ч. ПДВ - не пізніше 15.04.2021.

Як зазначалося вище, в матеріалах справи наявне платіжне доручення №@2РL651029 від 23.02.2021, з якого вбачається, що відповідач перерахував на рахунок позивача лише 66 000,00грн орендної плати за договором, що є порушенням п. 3.3.1 договору.

Доказів сплати орендної плати в повному обсязі в сумі 535623,90 грн відповідачем не надано.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач визнає борг в сумі 567 090,63 грн, проте, не погоджується із нарахуваннями, проведеними позивачем.

Судом досліджено вищенаведене та встановлено наступне.

Позивачем нарахування здійснювалось за періодами, взявши за основу плату за весь рік в сумі 734 014,68 грн / 365 днів = 2011,00 грн за кожен день. Договір розірвано з 26.09.2021 (з моменту повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку). Відтак, починаючи з 01.12.2020 по 26.09.2021 кількість календарних днів становить 299. Позивачем враховано п. 11.1 договору, яким визначено, що в частині розрахунків договір діє до завершення розрахунків, відтак, останнім нараховано 535 623,90 грн боргу, натомість відповідач визнає основний борг в сумі 567 090,63 грн, що є більшим за розрахунок, наведений позивачем.

Відповідно до наведеного, судова колегія погоджується з судом першої інстанції, що до стягнення підлягає основний борг в сумі 535 623,90 грн, який заявлений позивачем, оскільки суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Щодо заявленої до стягнення позивачем неустойки (пені), інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає таке.

Згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.3. договору сторони погодили, що у випадку порушення орендарем строку виконання будь-якого грошового зобов`язання, орендодавець має право вимагати, а орендар зобов`язаний за вимогою орендодавця сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Приписами статті 599 Цивільного кодексу України обумовлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень вище зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що позивач скористався своїм правом, встановленим законодавством, та нарахував відповідачеві за весь час прострочення з 16.02.2021 по 31.12.2021 пеню в сумі 44 392,70 грн, інфляційні втрати в сумі 29 899,43 грн та 3% річних на суму 14 101,59 грн.

Щодо стягнення неустойки, яка нарахована у звзяку із несвоєчасним поверненням об`єкта оренди слід зазначити наступне.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктами 11.4., 11.5. договору надано право орендодавцю відповідно до пункту 3 статті 651 Цивільного кодексу України заявити односторонню відмову від договору у випадку прострочення орендарем строку сплати будь-якого грошового зобов`язання більше ніж на 10 календарних днів. Орендодавець письмово повідомляє орендаря про односторонню відмову від договору за 10 календарних днів до планової дати відмови, договір вважається розірваним у десятий день з моменту отримання орендарем письмової відмови орендодавця від договору.

Право наймодавця відмовитись від договору найму, якщо наймач не вносить плату за користування річчю впродовж трьох місяців підряд обумовлено і частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України.

З матеріалів спарив вбачається, що повідомленням №11/3 від 10.08.2021 позивач/орендодавець інформував орендаря про відмову від договору через прострочення сплати орендної плати та наявності заборгованості. Повідомлення 02.09.2021 направлено за місцезнаходженням відповідача - вул. Шкільна, буд. 11, кв. 21, с. Петропавлівська Борщагівка, Києво-Святошинський район, Київська область, 08130 (відомості з ЄДРЮО, ФО-П та ГФ) рекомендованою кореспонденцією листом з описом вкладення. Згідно трекінгу поштове відправлення за №819 16.09.2021 повернено підприємством поштового зв`язку за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання.

З урахуванням пункту 11.5 договору, починаючи з 26.09.2021, договір суборенди №201201Б/ВВ від 01.12.2020 є розірваним, що не суперечить приписам статті 651 Цивільного кодексу України.

У відповідності до частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (частина 4 статті 291 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Пунктами 2.3., 2.4. договору обумовлено, що в останній день строку суборенди, вказаний у пункті 1.1. договору або в день розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві майно з врахуванням нормального зносу. Майно вважається поверненим орендодавцеві з моменту підписання сторонами акта повернення майна. Обов`язок щодо складання акта передачі (повернення) майна покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Оскільки в матеріалах справи відсутній акт приймання - передачі (повернення) нежитлових приміщень з оренди, то позивачем в силу закону правомірно нараховано подвійну орендну плату.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкта договору оренди, тобто, з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання такого обов`язку, спеціальною нормою цивільного законодавства - частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, в розумінні загальних та спеціальних норм права, санкція (неустойка), яка передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності, визначеною законодавцем за неправомірне користування майном після припинення договору. З огляду на те, що зазначена міра відповідальності застосовується до триваючого правопорушення (неповернення майна орендодавцю), санкція також має характер тривалості у часі (зобов`язання сплатити подвійну плату за користування річчю за весь час неправомірного користування майном). Така санкція розглядається, як законна неустойка і застосовується незалежно від її погодження сторонами у договорі найму (оренди). Така правова позиція дотримана у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Водночас право орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, погоджено сторонами і умовами договору (пункт 9.5.).

Враховуючи вищенаведене, судова колегія, погоджується з судом першої інстанції щодо застосування міри майнової відповідальності, обумовленої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за час неправомірного користування об`єктом оренди за період з 26.09.2021 до 31.12.2021 в сумі 322 597,78 грн.

Щодо доводів апелянта, що позивачем розірвано договір в односторонньому порядку та звільнено приміщення самостійно, а тому застосування до відповідача неустойки за неповернення орендованого майна є неправомірною, судова колегія вважає безпідставним та таким, що не заслуговує на увагу суду, так, як спростовується вищенаведеним, крім того, сторони погодили, що повернення об`єкта оренди відбувається тим самим чином, що і передача об`єкта в оренду, тобто, за актом (п. 2.3 договору).

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності, оскільки зобов`язання по сплаті виникли з 16.02.2021, позовна заява подана 21.01.2022, тобто, в межах трьохрічного строку.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами статей 257, 261 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Не заслуговують на увагу суду і твердження апелянта, що не застосування строків позовної давності при вирішенні спору (як вбачається з розрахунку позивача, на який посилається суд першої інстанції - розрахунок окремих видів штрафних санкцій зроблено за період у 260 днів, в той час як згідно вимог cт. 232 ГК України встановлено 6-ти місячний строк нарахування), оскільки, нарахування здійснювались позивачем за періоди, визначені п. 3.3.1-3.3.3 договору.

Щодо стягнення витрат за надану позивачу правову допомогу в сумі 15 000,00 грн, яку місцевим судом задоволено в повному обсязі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до своєї першої заяви по суті позовної заяви додав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи - 15000,00грн та одночасно просив стягнути з відповідача судові витрати.

В підтвердження заявлених до стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Х.Б.Підлуцької (ордер серія АТ №1025099 від 23.06.2022, свідоцтво серія ІФ №001500 від 10.04.2019) суду подано договір про надання правової допомоги №14/04 від 14.04.2022, акт приймання-передачі наданих послуг від 26.07.2022 на суму 15 000,00грн.

Договором про надання правової допомоги №14/04 від 14.04.2022 та актом приймання-передачі наданих послуг від 26.07.2022 позивачем документально підтверджено перед судом понесення судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Х.Б.Підлуцькою (ордер серія АТ №1025099 від 23.06.2022, свідоцтво серія ІФ №001500 від 10.04.2019) на суму 15000,00грн.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" обумовлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас Європейський суд з прав людини у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", пунктах 34-36 рішення від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інші проти України", пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" неодноразово наголошує про те, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведе, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Івано-Франківської області ухвалив рішення від 18.08.2022 року у справі № 909/56/22 з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, також не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.

Керуючись, ст.ст. 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Вікстрема Валентина Євгенійовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 18.08.2022 у справі № 909/56/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст складено 20.01.2023.

Головуючий-суддя Н.М. Кравчук

Судді Г.Т. Кордюк

Б.Д.Плотніцький