СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Харків Справа № 913/567/19(913/932/21)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Гаркуши О.Л.

та представників сторін:

позивача - не з'явився,

першого відповідача - не з'явився,

другого відповідача - Копильний Я.І.,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства «Енергоринок» (вх. 347Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 24 січня 2022 (суддя Яресько Б.В., повний текст складено 27.09.2022) у справі 913/567/19 (913/932/21)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськобленерго"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об`єднання»

2. Державного підприємства «Енергоринок»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про зняття арешту з майна

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганськобленерго" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання» та Державного підприємства «Енергоринок» про зняття арешту з майна, в якому просить суд зняти арешт, накладений на підставі постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича від 08 червня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної в межах виконавчого провадження 50997164, щодо наступних транспортних засобів, які належать ТОВ «Луганськобленерго:

1УАЗ-22069НОМЕР_1Інш. трн. засібНОМЕР_56
22УАЗ-2206НОМЕР_2автобусНОМЕР_57
33УАЗ-2206 СП 10ТКНОМЕР_3автобусНОМЕР_58
44ScodaSuper B НОМЕР_4легковийНОМЕР_59
55TOYOTA PRADOНОМЕР_5легковийНОМЕР_60
66SKODA SUPER ВНОМЕР_6легковийНОМЕР_61
77ГАЗ-66 ЭТЛ-3502НОМЕР_7вантажнийНОМЕР_62
88ЗИЛ-131 ТВ 26ЕНОМЕР_8вантажнийНОМЕР_63
99УАЗ-3909НОМЕР_9легковийНОМЕР_65
110ГАЗ-3110НОМЕР_10легковийНОМЕР_64
111AC U-39094 ВП6НОМЕР_11вантажнийНОМЕР_66
212ЗИЛ-ММ3-4502НОМЕР_12вантажнийшасі: НОМЕР_67
113ВАЗ-21063НОМЕР_13легковийНОМЕР_68
114УАЗ-2206НОМЕР_14автобусНОМЕР_69
115ГАЗ-3307НОМЕР_15вантажнийНОМЕР_70
116ИЖ-2717-90НОМЕР_16легковийНОМЕР_71
117УАЗ-3909НОМЕР_17легковийНОМЕР_72
118УАЗ -2206НОМЕР_18автобусНОМЕР_73
119ЗИЛ-433362НОМЕР_19вантажнийНОМЕР_74
220ВАЗ-21213НОМЕР_20легковийНОМЕР_75
221УАЗ-3909НОМЕР_21легковийНОМЕР_76
222УАЗ-3909НОМЕР_22вантажнийНОМЕР_78
223УАЗ-2206НОМЕР_23автобусНОМЕР_77
224ЗИЛ-131НОМЕР_24вантажнийНОМЕР_79
225ИЖ-2717-90НОМЕР_25легковийНОМЕР_80
226ГАЗ-32213-224НОМЕР_26автобусНОМЕР_81
227ГАЗ-3307НОМЕР_27вантажнийНОМЕР_82
228УАЗ-2206НОМЕР_28автобусНОМЕР_83
229УАЗ-3909 ОСТНОМЕР_29вантажнийНОМЕР_84
330УАЗ-31514НОМЕР_30легковийНОМЕР_85
331УАЗ-31514НОМЕР_31легковийНОМЕР_86
332ГАЗ-66НОМЕР_32вантажнийНОМЕР_87
333ВАЗ-2107НОМЕР_33легковийНОМЕР_88
334УАЗ-3909НОМЕР_34вантажнийНОМЕР_89
335УАЗ-3303НОМЕР_35вантажнийНОМЕР_90
336УАЗ-2206 СП10ТКНОМЕР_36автобусНОМЕР_91
337УАЗ-31514НОМЕР_37легковийНОМЕР_92
338УАЗ-3909НОМЕР_38легковийНОМЕР_93
339БУК-150К, 1992 року випускудвигуна НОМЕР_39Машина бурильно-крановазаводський НОМЕР_40
440ММЗ-771Б, 1985 року випуску причіпзаводський НОМЕР_41
441Т-150К, 1988 року випускудвигуна НОМЕР_42трактор коліснийзаводський НОМЕР_43
442Автонавантажувач 41.015, 2000 року випускуНОМЕР_44 двигуна НОМЕР_45Автонавантажувач 41.015Заводський НОМЕР_46
443Автонавантажувач ДВ 1792.33.20, 1989 року випускуНОМЕР_47 двигуна НОМЕР_48Автонавантажувач ДВ 1792.33.20заводський НОМЕР_49
444ГКБ-8350, 1972 року випускуНОМЕР_50причіпзаводський НОМЕР_51
445ЧМЗАП837900НОМЕР_52причіпзаводський НОМЕР_53
4461-Р-3, 1987 року випускуНОМЕР_54причіп-розпускзаводський НОМЕР_55
В обґрунтування позивач посилається на те, що 09.11.2016 Господарським судом Луганської області було прийнято рішення у справі 913/1162/16 про визнання з 26.12.2014 за ТОВ «Луганськобленерго» права власності на транспортні засоби, внесені Товариством з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об'єднання" в статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськобленерго" відповідно до протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» від 18.12.2014 згідно з актом приймання-передачі майна в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганськобленерго" від 26.12.2014.Водночас, як зазначає позивач, в межах виконавчого провадження 50997164, боржником в якому є ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання», накладено арешт на спірне майно, належне на праві приватної власності позивачу. В якості правових підстав позову позивач посилається на положення ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Господарського суду Луганської області від 24 січня 2022 у справі 913/567/19 (913/932/21) позов задоволено повністю.

В наведеному рішенні суд першої інстанції встановив, що рішенням Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 було визнано з 26.12.2014 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» право власності на спірне майно, на яке 08.06.2016 державним виконавцем було накладено арешт в межах виконавчого провадження 50997164 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області 922/1344/15 від 19.06.2015 про стягнення коштів з ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» на користь Державного підприємства «Енергоринок». Враховуючи наведене та положення ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», ст.391 ЦК України, місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги.

ДП «Енергоринок» (другий відповідач) із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справ, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі другий відповідач посилається на те, що в постанові державного виконавця про арешт майна боржника від 08.06.2016 не зазначено про накладення решту на транспортні засоби, перелік яких міститься в позовній заяві.

Другий відповідач вказує на те, що в рішенні Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 не відображено конкретний перелік майна, право власності на яке визнано за ТОВ «Луганськобленерго», а в додатках до акту приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014 не містяться обов'язкові реєстраційні дані транспортних засобів.

Крім того, як зазначає апелянт, постанову про арешт майна боржника винесено 08.06.2016, тоді як рішення Господарського суду Луганської області у справі 913/1162/16 прийнято 09.11.2016, що на думку апелянта свідчить про правомірність дій державного виконавця.

Також в апеляційній скарзі другий відповідач посилається на те, що позивач, в порушення вимог ст.34 Закону України «Про дорожній рух» та п.п.2 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів,марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок,інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (затвердженого постановою КМУ 1388 від 07.09.1998), не здійснив обов'язкової перереєстрації права власності на транспортні засоби, у зв'язку з чим, державний виконавець правомірно наклав арешт на рухоме майно, яке відповідно до офіційних державних реєстрів належить ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання».

Апелянт також зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке, на думку апелянта, полягає в наступному: в підготовчому засіданні 17.01.2022 суд не надав слово учасникам справи по суті позовних вимог і заперечень; в підготовчому засіданні суд не з'ясував у учасників справи чи отримано ними заяви по суті спору; відповідь позивача на відзив другий відповідач отримав вже після закриття підготовчого провадження, у зв'язку з чим, суд не забезпечив другому відповідачу права на подання заперечень; в судовому засіданні 24.01.2022 представника другого відповідача не було запрошено до участі в режимі відеоконференції з невідомих причин, чим позбавлено його прав учасника процесу, передбаченими ст.42 ГПК України.

Також в апеляційній скарзі другий відповідач вказує на те, що позовні вимоги про зняття арешту з майна стосуються правомірності дій державного виконавця, а не підстав набуття права власності, а тому, спір у цій справі підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, апелянт вважає, що ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» та ДП «Енергоринок» є неналежними відповідачами, оскільки у виконавчому провадженні 50997164 арешт на вказані у позовній заяві транспортні засоби не накладався; господарські відносини між ДП «Енергоринок» та ТОВ «Луганськобленерго» відсутні.

Також в апеляційні скарзі другий відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом.

ТОВ «Луганськобленерго» надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апелянта заперечує, зазначає, зокрема про те, що накладений в межах виконавчого провадження 50997164 арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника - ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» включає в себе весь перелік зареєстрованого за боржником майна, зокрема і транспортних засобів, зазначених у позовній заяві, право власності на які належить позивачу. Вказану обставину, як зазначає позивач, підтверджено і Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Українив своїх поясненнях суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримує доводи апеляційної скарги другого відповідача, зазначає про те, що в рішенні Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 не відображено конкретний перелік майна, право власності на яке визнано за ТОВ «Луганськобленерго». Просить апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 розгляд справи призначено на 17.01.2022 о 12:00 год.

Перший відповідач та третя особа в судове засідання 17.01.2023 не з'явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Позивач в судове засідання 17.01.2023 також не з'явився.

Ухвала суду від 08.12.2022 не відправлена судом в установленому порядку на адресу ТОВ «Луганськобленерго»: вул. Гоголя, буд.24, 2 поверх, кім. 5, м.Сєвєродонецьк, Луганська область, у зв'язку з тим, що тимчасово відсутній обмін з відділенням поштового зв'язку 93404 в умовах воєнного стану, про що Східним апеляційним господарським судом складено акт від 15.12.2022.

Ухвала суду від 08.12.2023 направлялась і була доставлена на електронну пошту позивача - , що підтверджується відповідною роздруківкою з електронної скриньки суду.

Крім того, з метою повідомлення учасників про розгляд цієї справи, на офіційному веб-сайті Східного апеляційного господарського суду веб-порталу ''Судова влада України" у розділі "Новини" розміщено відповідне повідомлення із зазначенням дати, часу та місця проведення судового засідання у цій справі.

Таким чином, судом вжито всіх можливих заходів із повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки судом апеляційної інстанції вжито всіх заходів для повідомлення позивача, першого відповідача та третьої особи про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності їх представників.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника другого відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до рішення учасників ТОВ "Луганськобленерго", яке було оформлено протоколом загальних зборів учасників товариства від 18.12.2014, в якості свого внеску в статутний фонд ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" передало майно відповідно до акту приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014.

Згідно з додатками до вказаного акта приймання-передачі майна, ТОВ "Луганськобленерго" набуло у власність наступне майно: Додаток 1 "Основні засоби", Додаток 2 "Об'єкти незавершеного будівництва", Додаток 3 "Малоцінні необоротні матеріальні активи", Додаток 4 "Обладнання", Додаток 5 "Запаси".

До переліку майна, яке ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» передало до статутного фонду ТОВ «Луганськобленерго» входять, в тому числі, транспортні засоби, зняття арешту з яких є предметом позову у цій справі( т.1, а.с. 56-61).

Рішенням Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 визнано з 26.12.2014 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» право власності на майно, яке відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Луганськобленерго» від 18.12.2014 р. було внесене в статутний фонд ТОВ «Луганськобленерго» згідно з актом приймання-передачі майна в статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» від 26.12.2014.

Позивач не здійснив державної реєстрації спірного майна за собою відповідно до Закону України "Про дорожній рух" та п. 7 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (далі - Порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 1388.

08.06.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження 50997164 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області 922/1344/15 від 19.06.2015 про стягнення коштів з ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» на користь Державного підприємства «Енергоринок» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Луганське енергетичне об'єднання».

В листі 01-24/2/1695 від 03.08.2021 ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» запропонувало позивачу звернутись до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту, накладеного на транспортні засоби в межах виконавчого провадження 50997164.

Листом 207-01/19/10 від 19.10.2021 позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з клопотанням про зняття арешту з належних йому на праві власності 46 транспортних засобів, що був накладений в межах виконавчого провадження 50997164.

У відповідь, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в листі від 02.11.2021 запропонував позивачу звернутись до суду з позовом в порядку ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з конкретних транспортних засобів, право власності на які визнано за ТОВ «Луганськобленерго».

Судова колегія враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною другою вказаної статті встановлено, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ч. 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, з урахуванням наведених положень закону, а також визначених у главі 29 Цивільного кодексу України засад захисту права власності, власник майна, на яке накладено арешт, може звернутися до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, а умовою задоволення матеріально - правових вимог позивача має бути встановлення факту належності йому права на спірне майно та безпідставність включення такого майна до опису боржника та накладення на нього арешту.

Колегія суддів, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження факту приналежності йому спірного майна на праві власності, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до рішення учасників ТОВ "Луганськобленерго", яке було оформлено протоколом загальних зборів учасників товариства від 18.12.2014, в якості свого внеску в статутний фонд ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" передало майно (майно, зазначене у додатку до протоколу загальних зборів учасників товариства від 18.12.2014, загальною вартістю 883 455 410,40 грн.), відповідно до акту приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014.

До переліку майна, яке ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» передало до статутного фонду ТОВ «Луганськобленерго» відповідно до акту приймання-передачі від 26.12.2014, входять, в тому числі, транспортні засоби, зняття арешту з яких є предметом позову у цій справі.

Рішенням Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 визнано з 26.12.2014 за ТОВ "Луганськобленерго" право власності на майно, внесене ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" в статутний фонд ТОВ "Луганськобленерго" відповідно до протоколу загальних зборів учасників цього товариства від 18.12.2014 згідно з актом приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014.

Вказане рішення суду у справі 913/1162/16 набрало законної сили.

Судова колегія також приймає до уваги те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Луганськобленерго" вже зверталось до Господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луганське енергетичне об`єднання" та Державного підприємства "Енергоринок" про зняття арешту з майна, в якому просило суд зняти арешт, накладений на підставі постанов приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Іванова Андрія Валерійовича від 19.08.2019 про арешт майна боржника (щодо накладення арешту на транспортні засоби), від 20.08.2019 про арешт майна боржника (щодо накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно), від 08.10.2019 про арешт майна боржника (щодо накладення арешту на великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби) та від 08.10.2019 про арешт майна боржника (щодо накладення арешту на сільськогосподарську техніку).

Рішенням Господарського суду Луганської області від 30.11.2020 у справі 913/567/19 (913/176/20) позов задоволено, знято арешт з транспортних засобів, до переліку яких входять автомобілі, що також зазначені позивачем у справі 913/567/19 (913/932/21).

Вказане рішення суду залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 17.03.2021 та постановою Верховного Суду від 08.06.2021.

Задовольняючи позовні вимоги у справі 913/567/19 (913/176/20) суди встановили, що ТОВ «Луганськобленерго» є власником спірного майна.

У справі, що розглядається позивач просить суд зняти арешт з тих самих транспортних засобів, що й у справі 913/567/19 (913/176/20).

Ці обставини не спростовує апелянт, який також посилається на нього в своїй апеляційній скарзі і на те , що у вказаному рішенні предметом дослідження було те ж саме спірне майно (певний перелік автомобілів).

Враховуючи наведене, факт приналежності спірного майна позивачу на праві власності встановлений судовими рішеннями:

від 09.11.2016 у справі 923/1162/16 і

від 30.11.2020 у справі 913/567/19(913/176/20), де конкретизовано які саме транспортні засоби належать позивачу.

Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже факт належності позивачу вказаного в позовній заяві переліку транспортних засобів є преюдиційним та не потребує повторного доказування в силу положень ч.4 ст. 75 ГПК України.

Наведеним спростовуються доводи другого відповідача про те, що позивачем не доведено, які саме конкретно транспортні засоби належать йому на праві власності.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судова колегія приходить до висновку про те, що постановою державного виконавця від 08.06.2016 у виконавчому провадженні 50997164 накладено арешт на рухоме майно (транспортні засоби), право власності на яке належить позивачу - ТОВ «Луганськобленерго», що підтверджується наданими до позовної заяви матеріалами, протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Луганськобленерго» від 18.12.2014 ( т.1, а.с. 56-59), витягом з акта прийманн-передачі майна в статутний капітал ТОВ «Луганськобленерго від 26.12.2014 та додатку « 1 до даного акта (а.с.60, т.1), рішенням Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 та рішенням Господарського суду Луганської області від 30.11.2020 у справі 913/567/19 (913/176/20).В судовому засіданні 17.01.2023 було досліджено матеріали справи 913/1162/16, в тому числі вказане вище рішення загальних зборів засновника позивача, акт приймання- передачі майна в статутний капітал позивача, додаток 1 до акту приймання-передачі майна від 26.12.2014

Враховуючи, що позивач довів у належний спосіб, що він є власником спірного майна, вимоги про зняття арешту із зазначеного майна ґрунтуються на законі, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та зняття арешту, накладеного на підставі постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова Валентина Олександровича від 08 червня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної в межах виконавчого провадження 50997164, щодо транспортних засобів, які належать ТОВ «Луганськобленерго і перелік яких наведено у позовній заяві.

В апеляційній скарзі другий відповідач посилається на те, що в постанові про арешт майна боржника від 08.06.2016 не зазначено про накладення решту на транспортні засоби, перелік яких міститься в позовній заяві.

З цього приводу судова колегія зазначає, що постановою державного виконавця від 08.06.2016 накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника, що відповідно свідчить про те, що арешт накладено на все зареєстроване за боржником (першим відповідачем) майно, в тому числі, на транспортні засоби, право власності на які належить позивачу.

Другий відповідач вказує на те, що в рішенні Господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі 913/1162/16 не відображено конкретний перелік майна, право власності на яке визнано за ТОВ «Луганськобленерго», а в додатках до акту приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014 не містяться обов'язкові реєстраційні дані транспортних засобів.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, оскільки у рішенні суду у справі 913/1162/16 зазначено про визнання за ТОВ «Луганськобленерго» права власності на майно, внесене ТОВ "Луганське енергетичне об`єднання" в статутний фонд ТОВ "Луганськобленерго" відповідно до протоколу загальних зборів учасників цього товариства від 18.12.2014 згідно з актом приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ "Луганськобленерго" від 26.12.2014.

До матеріалів цієї справи додано як протокол загальних зборів учасників товариства від 18.12.2014, так і додаток 1 до акту приймання-передачі майна від 26.12.2014, з яких можливо встановити, яке саме майно (зокрема транспортні засоби) було передано у статутний фонд ТОВ «Луганськобленерго».

Крім того у справі 913/567/19 (913/176/20) досліджено і визначено певний перелік транспортних засобів, що належать позивачу, який співпадає з переліком автомобілів, що є предметом дослідження у справі 913/567/19 (913/932/21), що розглядається.

Апелянт наполягає на тому, що постанову про арешт майна боржника винесено 08.06.2016, тоді як рішення Господарського суду Луганської області у справі 913/1162/16 прийнято 09.11.2016, що на думку апелянта свідчить про правомірність дій державного виконавця.

Судова колегія звертає увагу на те, що предметом спору, що розглядається не є неправомірні дії державного виконавця.

Рішенням господарського суду у справі 913/1162/16 право власності ТОВ «Луганськобленерго» на майно, що внесено до його статутного фонду, визнано з 26.12.2014 (а.с.23 зворот, т.1).

Таким чином, з 26.12.2014 ТОВ "Луганськобленерго" відповідно до ст.ст. 115 та 328 Цивільного кодексу України, набуло право власності на все майно, яке передане йому ТОВ "Луганське енергетичне об'єднання" в якості свого внеску в статутний капітал згідно з актом приймання-передачі майна.

Водночас, судовим рішенням у справі 913/1162/16, яке прийнято 09.11.2016 лише підтверджено право власності позивача на спірне майно.

Враховуючи наведене, факт прийняття 09.11.2016 судового рішення у справі 913/1162/16 пізніше дати винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника (08.06.2016) не спростовує обґрунтованих висновків суду першої інстанції про наявність підстав для зняття арешту зі спірного майна, яке з 26.12.2014 належить позивачу.

Також в апеляційній скарзі другий відповідач посилається на те, що позивач, в порушення вимог ст.34 Закону України «Про дорожній рух» та п.п.2 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з облікуавтомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів,марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок,інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» (затвердженого постановою КМУ 1388 від 07.09.1998), не здійснив обов'язкової перереєстрації права власності на транспортні засоби, у зв'язку з чим, державний виконавець правомірно наклав арешт на рухоме майно, яке відповідно до офіційних державних реєстрів належить ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання».

З цього приводу судова колегія зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації (аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 24.01.2020 у справі 910/10987/18).

У цій справі позивач довів належними та достатніми доказами, що він є власником спірного майна, у зв`язку з чим заявлена ним вимога про зняття арешту із зазначеного майна ґрунтується на законі.

Крім того, судова колегія приймає до уваги доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що саме наявність арешту в подальшому стало перешкодою для здійснення перереєстрації транспортних засобів, оскільки відповідно до п.41 Порядку 1388 від 07.09.1998, забороняється перереєстрація на нового власника та зняття з обліку транспортних засобів, які перебувають в розшуку або щодо яких у Єдиному державному реєстрі транспортних засобів є відомості про накладення арешту або заборону на зняття з обліку та/або перереєстрацію на підставі судового рішення чи постанови державного або приватного виконавця.

Таким чином, перебування належного позивачу майна під арештом унеможливлює проведення реєстраційних дій щодо нього.

Враховуючи наведене, доводи апелянта є необґрунтованими.

Також в апеляційній скарзі другий відповідач вказує на те, що позовні вимоги про зняття арешту з майна стосуються правомірності дій державного виконавця, а не підстав набуття права власності, а тому, спір у цій справі підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, з огляду на наступне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 20 ГПК України визначена предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним і Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин.

Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі з тих підстав, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження 50997164, боржником за яким є ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» накладено арешт на майно, належне на праві приватної власності ТОВ «Луганськобленерго».

Отже, спір у цій справі стосується порушеного речового права позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Доводи апелянта про те, що цей спір стосується правомірності дій державного виконавця є помилковими.

З огляду на предмет і підстави позову, визначений позивачем суб'єктний склад учасників справи та зміст позовних вимог, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правомірного висновку, що за своєю природою спір у цій справі є приватноправовим, а тому повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі 815/615/16, від 22.04.2019 у справі 661/624/16-ц, від 19.02.2020 у справі 806/932/16 та постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі 818/337/17.

Враховуючи наведене, доводи апелянта є безпідставними.

Крім того, апелянт вважає, що ТОВ «Луганське енергетичне об`єднання» та ДП «Енергоринок» є неналежними відповідачами, оскільки у виконавчому провадженні 50997164 арешт на вказані у позовній заяві транспортні засоби не накладався; господарські відносини між ДП «Енергоринок» та ТОВ «Луганськобленерго» відсутні.

Судова колегія зазначає, що відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом в постанові від 08.06.2021 у справі 913/567/19 (913/176/20), відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Такі справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб`єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 4 ГПК України.

При цьому, орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Враховуючи, що перший відповідач є боржником, а другий відповідач - стягувачем у виконавчому провадженні 50997164 з примусового виконання наказу Господарського суду Харківської області 922/1344/15 від 19.06.2015, позивачем правильно визначено суб'єктний склад сторін цього спору, що спростовує доводи апелянта про зворотне.

Також в апеляційні скарзі другий відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом.

З цього приводу судова колегія зазначає про те, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 653/1096/16-ц, постанові Верховного Суду від 06.08.2021 у справі 910/20607/17.

З огляду на наведене, доводи апелянта ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства.

В апеляційній скарзі другий відповідач зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке, на думку апелянта, полягає в наступному: в підготовчому засіданні 17.01.2022 суд не надав слово учасникам справи по суті позовних вимог і заперечень; в підготовчому засіданні суд не з'ясував у учасників справи чи отримано ними заяви по суті спору; відповідь позивача на відзив другий відповідач отримав вже після закриття підготовчого провадження, у зв'язку з чим, суд не забезпечив другому відповідачу права на подання заперечень; в судовому засіданні 24.01.2022 представника другого відповідача не було запрошено до участі в режимі відеоконференції з невідомих причин, чим позбавлено його прав учасника процесу, передбаченими ст.42 ГПК України.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 177 ГПК України, завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з'ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Як свідчать матеріали справи, 17.01.2022 суд першої інстанції провів підготовче засідання у цій справі, за результатами якого постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 24.01.2022.

З наведеної ухвали та матеріалів справи вбачається, що під час підготовчого провадження другий відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позов, в якому виклав свої заперечення по суті пред'явленого позову.

Крім того, представник другого відповідача був присутній в підготовчому засіданні 17.01.2022, а отже, другий відповідач не був позбавлений права та можливості у разі неотримання ним відповіді на відзив звернутись до суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення підготовчого засідання.

В ухвалі від 17.01.2022 суд першої інстанції зазначив про те, що судом остаточно з'ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу; визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази; вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Доводи другого відповідача про порушення його прав судом першої інстанції в підготовчому провадженні не знайшли своє підтвердження.

Посилання другого відповідача на те, що суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні не надав слово учасникам справи по суті позовних вимог і заперечень колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст.194 ГПК України, завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів.

Таким чином, розгляд справи по суті, з дослідженням доказів та заслуховуванням позицій учасників справи, здійснюється судом на стадії розгляду справи по суті, а не в підготовчому провадженні, як помилково вважає апелянт.

Стосовно доводів апелянта про те, що його з невідомих причин не було запрошено судом першої інстанції до участі в судовому засіданні 24.01.2022 в режимі відеоконференції, судова колегія зазначає, що в матеріалах справи міститься службова записка секретаря судового засідання від 24.01.2022 про те, що другого відповідача не було підключено до відеоконференції з технічних причин, що зробило неможливим його участь в судовому засіданні.

Відповідно до ч.5 ст.197 ГПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв'язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Враховуючи наведене, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Судова колегія також звертає увагу на те, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення по суті спору і доводів в порядку ч. 3 ст.277 ГПК України апелянтом не наведено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Господарського суду Луганської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги другого відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Луганської області від 24 січня 2022 у справі 913/567/19 (913/932/21)- без змін.

З урахуванням приписів статті 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на другого відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.270, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст.276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу другого відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 24 січня 2022 у справі 913/567/19 (913/932/21) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.01.2023

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.В. Стойка

Суддя Д.О. Попков