СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Харків Справа № 922/409/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

позивача - Товкес Н.Г.

відповідача - не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу ФОП Степанюк І.Г. (вх. № 1226Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22, повний текст якого складеного та підписано 12.10.2022 у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Новіковою Н.А.

за позовом КП «Міський інформаційний центр» (код 32135675, пр. Науки, 38, офіс 618, м. Харків, 61166, тел. +38, E-mail: )

до ФОП Степанюк Ірини Григорівни (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 )

про стягнення плати за фактичне користування місцем в сумі 751.366,45 гривень

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» (позивач по справі) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця Степанюк І. Г. (відповідач по справі) про стягнення плати за фактичне користування місцем в сумі 751.366,45 гривень.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22 позов задоволено повністю.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Степанюк Ірини Григорівни (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь комунального підприємства «Міський інформаційний центр» (код 32135675, пр. Науки, 38, офіс 618, м. Харків, 61166) плати за фактичне користування місцем, що знаходиться в комунальній власності за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 106, за період з 18.08.2016 року по 31.12.2021 року в розмірі 751.366,45 гривень та 11.270,50 гривень витрат по сплаті судового збору.

ФОП Степанюк І.Г. із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилась та звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22 скасувати та ухвалити нове рішення, та застосувати позовну давність та відмовити у позові в частині стягнення заборгованості за період з 18.08.2016 по 01.01.2019. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про стягнення плати за фактичне користування місцем, що знаходиться в комунальній власності за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 106, за період з 18.08.2016 року по 31.12.2021 року в розмірі 751.366,45 грн. Здійснити перерозподіл судових витрат.

В обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог відповідач вказує на те, що не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, в зв`язку з цим був, на його думку, позбавлений можливості звернутись з заявою про застосування строку позовної давності. Так, в апеляційній скарзі відповідача просить застосувати позовну давність та відмовити у позові в частині стягнення заборгованості за період з 1.08.2016 по 01.01.2019.

Крім того, відповідач зазначає, що між ним та позивачем відсутні будь-які договірні відносини.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.11.2023, зокрема, 1. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Степанюк І.Г. (вх. № 1226Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22. Позивачу встановлено строк для подання відзиву. Призначено справу до розгляду на 17.01.2023.

11.01.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 17.01.2023, з`явився представник позивача, представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, натомість звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.ч. 12, 13 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Харківської області по справі № 922/2551/21 від 15 листопада 2021 року за позовом КП «Міський інформаційний центр» до ФОП Степанюк Ірини Григорівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ФО Павлова Юлія Євгенівна про зобов`язання укласти договір позов задоволено повністю, зобов`язано ФОП Степанюк Ірину Григорівну укласти з КП «Міський інформаційний центр» договір про надання в користування місця, що знаходиться у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій - щит на фасаді за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 106, рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

В силу статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 ГПК України).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» вказав, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який зокрема передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Аналогічна позиція ЄСПЛ закріплена ним також і в інших рішеннях (у справі «Салов проти України» від 06.09.2005, у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999 та ін.).

Верховний Суд (Касаційний господарський суд) у постанові від 24.05.2018 (п.п.3444) у справі №922/2391/16 розтлумачив норми процесуального закону стосовно преюдиції. Відзначаючи преюдиціальні факти серед підстав звільнення від обов`язку доказування, він вказав на те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Суд у цій постанові наголосив на тому, що суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом того самого питання між тими самими сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють дотриманню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з погляду процесуальної економії.

Велика Палата Верховного Суду вказуючи на відмінність фактів встановлених рішенням суду від їх правової оцінки вказала, що преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що відображено у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пункт 32 постанови від 03.07.2018 р. у справі № 917/1345/17). Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (постанова ВГСУ від 22.02.2017 справа № 927/788/16).

Відтак, зміст положень частин четвертої, сьомої статті 75 ГПК України та з урахуванням наведених позицій Верховного Суду преюдиціальними є обставини (явища, дії, події, факти), які відповідають таким умовам: 1) вони безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом; 2) вони відображені у мотивувальній частині судового рішення; 3) їм надана правова оцінка судом.

Саме виходячи із вищевикладених імперативних приписів норм права про преюдицію, колегія суддів розглядає обставини по справі № 922/2551/21, у якій брали участь ті самі особи, стосовно яких встановлено ці обставини, а також які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом в ході розгляду справи, відображені у мотивувальній частині відповідного судового рішення та їм надана належна правова оцінка судом.

Зокрема, розглядом справи № 922/2551/21 встановлено наступні обставини:

- фізична особа-підприємець Степанюк Ірина Григорівна з 18 серпня 2016 року і до сьогоднішнього дня незаконно розміщує спеціальну конструкцію: щит на фасаді (10,00x13,00x1) з рекламним сюжетом «Tudor NICOLE jewellery store....», а саме, без дозволу на розміщення зовнішньої реклами та без укладеного договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій, на місці, що знаходиться у комунальній власності, за адресою: м. Харків, вул. Сумська,106;

- будинок за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 106, в тому числі, і фасад даного будинку, на якому відповідач розташовує спеціальну конструкцію, знаходяться на балансі КП «Жилкомсервіс» та у комунальній власності територіальної громади м. Харкова, що підтверджується наступними документами, а саме: копією запиту Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» вих. №1452/0/2-21 від 23 квітня 2021 року; копією відповіді КП «Жилкомсервіс» від 06 травня 2021 року №8976/2/07-05 (вх. №1631/0/1-21 від 07 травня 2021 року); копією запиту Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» від 23 квітня 2021 року вих.№1451/0/2-21; копією відповіді Управління комунального майна та приватизації від 23 червня 2021 року вих.№5355 (вхідний №2200/0/1-21 від 23 червня 2021 року);

- відповідач розміщує спеціальну конструкцію в порушення вимог чинного законодавства в сфері розміщення зовнішньої реклами;

- фізична особа-підприємець Степанюк Ірина Григорівна без належних правових підстав користується місцем, що знаходиться у комунальній власності, що є порушенням норм чинного законодавства, а тому для усунення вимог порушення порядку розміщення зовнішньої реклами, відповідачеві необхідно укласти з позивачем договір про надання в користування місць, що знаходяться у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій, а також сплатити плату за фактичне користування місцем за весь період.

З огляду на це колегія суддів визнає встановленими і такими, що не потребують доказування вказані вище обставини, наведені у рішенні господарського суду Харківської області по справі № 922/2551/21 від 15 листопада 2021 року.

Надаючи юридичну кваліфікацію зазначеним вище обставинам з урахуванням норм чинного законодавства колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 144 Конституції України передбачає, що органи місцевого самоврядування з межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно частини 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

До виключної компетенції міської ради належить прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення (пункт 31 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі, виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Рішенням Харківської міської ради VI сесії XXIV скликання від 25 вересня 2002 року «Про створення комунального підприємства «Міський інформаційний центр» було створено комунальне підприємство «Міський інформаційний центр», якому делеговано повноваження з надання в експлуатацію розповсюджувачам зовнішньої реклами місць, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади міста Харкова для розташування спеціальних конструкцій.

Розміщення зовнішньої реклами на території міста Харкова здійснюється на підставі Закону України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року (із подальшими змінами та доповненнями), постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами», рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року № 609 «Про затвердження Правил розміщення зовнішньої реклами у місті Харкові», рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23 червня 2010 року № 183/10 «Про затвердження Порядку надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій», рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23 червня 2010 року № 182/10 «Про затвердження Порядку визначення розміру плати за користування місцями, які перебувають у комунальній власності та надаються розповсюджувачам зовнішньої реклами для розташування спеціальних конструкцій», рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання «Про затвердження Примірного договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій» від 23 червня 2010 року № 181/10 із змінами та доповнення, та інших нормативних актів чинного законодавства.

Згідно пункту 1 статті 16 Закону України «Про рекламу» та пункту 3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 та пункту 4.1. Правил розміщення зовнішньої реклами у місті Харкові, затверджених рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 02 жовтня 2013 року за № 609, розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах провадиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, та в порядку, встановленому цими органами.

Зокрема, Рішенням 45 сесії 5 скликання Харківської міської ради від 23 червня 2010 року № 183/10 «Про затвердження Порядку надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій» (із подальшими змінами та доповненнями) затверджено відповідний Порядок, відповідно до пункту 1 якого місця розташування спеціальних конструкцій, які перебувають у комунальній власності, знаходяться на балансі Комунального підприємства «Міський інформаційний центр» і не передані у повне господарське відання, оперативне управління, користування (оренду) іншим комунальним підприємствам, установам, організаціям, (місця розташування спеціальних конструкцій), надаються розповсюджувачам зовнішньої реклами в користування на підставі договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій (договір), що укладається між Комунальним підприємством «Міський інформаційний центр» та розповсюджувачем зовнішньої реклами.

Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» узгоджує пункт 1 погоджувальної частини дозволу на розміщення зовнішньої реклами за умов укладення розповсюджувачем зовнішньої реклами договору та інших.

При цьому відповідно до пункту 3 Порядку у випадку виявлення використання розповсюджувачами зовнішньої реклами місць, передбачених пунктами 1. 5 цього Порядку без укладення договору, розповсюджувач зовнішньої реклами повинен сплатити за фактичне користування такими місцями за весь час їх використання, а Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» має право отримати таку плату.

Наведеними вище нормативно-правовими актами передбачено, що розміщення зовнішньої реклами на місцях, що перебувають у комунальній власності, здійснюється не лише на підставі дозволів, і й ще на підставі договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій, що укладається між позивачем та розповсюджувачем зовнішньої реклами за формою Примірного договору, затвердженого рішенням 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23 червня 2010 року №181/10.

Отже, позивач є спеціально уповноваженим органом, якому делеговано органом місцевого самоврядування функцію щодо надання в користування місць, що знаходяться у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій та функцію щодо отримання плати за фактичне користування місцями, що знаходяться у комунальній власності.

При цьому колегія суддів зауважує, що позивач має право в силу наведених правових норм в будь-який час звернутись за захистом свого порушеного права шляхом подання позову до суду, оскільки конструкція норми пункту 3 наведеного Порядку унормувала правовідносини таким чином, що розповсюджувач зовнішньої реклами повинен сплатити за фактичне користування такими місцями за весь час їх використання, а Комунальне підприємство «Міський інформаційний центр» має право отримати таку плату, тобто у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу саме за весь час користування відповідними місцями.

В силу статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. При цьому у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтею 174 ГК України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

За статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач з 18.08.2016 і до дня подання даного позову розміщує спеціальну конструкцію щит на фасаді (10,00x13,00x1) з рекламним сюжетом, без дозволу на розміщення зовнішньої реклами та без укладення договору про надання в користування місць, які перебувають у комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій на місці, що знаходиться у комунальній власності за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 106. Факт встановлення конструкцій на місці за вказаний період підтверджується актами огляду місць, які були складені позивачем, а саме: актами огляду місць від 19.06.2016, 31.08.2017, 17.04.2018, 30.07.2019, 17.12.2020, 28.04.2021 разом із фотознімками місця встановлення спеціальної конструкції.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача із письмовою вимогою про усунення порушень порядку розміщення зовнішньої реклами та претензією про сплату грошових коштів в рахунок оплати фактичного користування місцем, проте відповідач письмової відповіді на претензію не надав, існуючі порушення порядку розміщення зовнішньої реклами не усунув.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що матеріалами справи підтверджено факт користування відповідачем без належних правових підстав місцем, що знаходиться у комунальній власності, для розташування спеціальної конструкції.

Визначення розміру плати за користування місцями, які перебувають у комунальній власності та надаються розповсюджувачам зовнішньої реклами для розташування спеціальних конструкцій, здійснюється відповідно до рішення 45 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 23 червня 2010 року №182/10 «Про затвердження Порядку визначення розміру плати за користування місцями, які перебувають у комунальній власності та надаються розповсюджувачам зовнішньої реклами для розташування спеціальних конструкцій».

Перевіривши наданий позивачем розрахунок плати за користування місцем, яке перебуває у комунальній власності та є фактично в користуванні фізичної особи-підприємця Степанюк І. Г. як розповсюджувача зовнішньої реклами для розташування спеціальної конструкції, колегія суддів вважає його фактично та юридично обґрунтованим та таким, що не суперечить вищевказаним правовим нормам.

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними, підтвердженими матеріалами справи, в зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Щодо тверджень, викладених в апеляційній скарзі, про те, що відповідач був позбавлений можливості звернутись з заявою про застосування строків позовної давності з підстав неналежного його повідомлення та вважає, що має право заявити про застосування строків позовної давності під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ухвалою господарського суду Харківської області від 07 лютого 2022 року по даній справі позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 28 лютого 2022 року, встановлено відповідачу строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали подання відзиву на позовну заяву та позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання.

Відповідач по справі у встановлений судом строк не подав відзив на позовну заяву, зокрема, ухвала суду від 07 лютого 2022 року про прийняття позову до розгляду, яку направлено листом від 08 лютого 2022 року з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 599 на адресу відповідача, що вказана позивачем у позовній заяві та значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не була отримана відповідачем та повернулась до суду 16 лютого 2022 з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до приписів частини 6 статті 242 ГПК України свідчить про належне повідомлення учасника справи про дату, час та місце судового засідання.

У призначені судові засідання 03.08.2022, 07.09.2022, 05.10.2022 відповідач також не з`явився.

Отже, відповідачу судом першої інстанції було створено всі умови для реалізації його прав, визначених нормами ГПК України.

При цьому, обізнаність відповідача про час та місце проведення судового засідання підтверджується клопотання про відкладення розгляду справи від 01.08.2022, яке було задоволено судом, одночасно з цим, будь-яких письмових пояснень, відзиву на позов, тощо по суті спору відповідачем не було подано, хоча у така можливість була, отже відповідач за власним бажанням не скористався правами, передбаченими нормами ГПК України.

Крім того, відповідач 05.10.2022 також звернувся до суду першої інстанції з клопотання про відкладення розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження відповідача про те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, спростовуються матеріалами справи.

Так, колегія суддів зазначає, що за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява ним не подавалась до суду першої інстанції, може бути лише той факт, що відповідач не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, і це повинно бути доведено.

В даному випадку, як було встановлено колегією суддів, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому заява відповідача про застосування позовної давності на тій підставі, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, не може бути розглянута судом апеляційної інстанції.

Крім того, судова практика на яку посилається відповідач в своїй апеляційній скарзі, а саме постанова ВС від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц, не може бути взята до уваги при вирішенні даної справи, оскільки в справі № 317/3698/15-ц йдеться мова про те, що суд першої інстанції не повідомив належно відповідача про час та місце розгляду справи та ухвалив заочне рішення, а тому відповідач вправі був заявити про застосування позовної давності під час перегляду такого рішення.

Отже, за висновками судової колегії, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку на підставі доказів, що були надані учасниками процесу. Судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП Степанюк І.Г. на рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.10.2022 у справі № 922/409/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 26.01.2023.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк