ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2023м. ДніпроСправа № 904/2282/22

За позовом ОСОБА_1 , м. Київ

до Відповідача 1: - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія", м. Харків

Відповідача 2: - Публічного акціонерного товариства "Банк Восток", м. Дніпро

про визнання договору факторингу удаваним правочином; визнання, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили; визнання недійсним договору факторингу; визнання недійсним договору відступлення права вимоги

Суддя Красота О.І.

за участю секретаря судового засідання Тімочкіна М.В.

Представники:

від Позивача: Парчевський В.Ю., ордер серія ВВ № 1024521 від 28.07.2022;

від Відповідача 1: не з`явився;

від Відповідача 2: Іванчук В.Я., ордер серія АЕ № 1152666 від 12.09.2022;

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія", Відповідача 2 - Публічного акціонерного товариства "Банк Восток" і просить суд:

- визнати Договір факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022, укладений між Відповідачем 2 (Клієнт) та Відповідачем 1 (Фактор), удаваним правочином;

- визнати, що відносини сторін: Відповідача 2 - з однієї сторони і Відповідача 1 - з іншої сторони, регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме за Договором відступлення права вимоги (цесії), за яким Відповідач 2 (Первісний кредитор) передав Відповідачу 1 (Новий кредитор) право вимоги до ТОВ "РОК Трейд" (Боржник) за Кредитним договором № КК2020-0201 від 07.12.2020, а Відповідач 1 (Новий кредитор) прийняв право вимоги та сплатив Відповідачу 2 (Первісний кредитор) грошові кошти у сумі 56 126 388,89 грн. - ціну відступлення прав вимоги;

- визнати недійсним Договір факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022, укладений між Відповідачем 2 та Відповідачем 1;

- визнати недійсним Договір відступлення права вимоги від 17.01.2022 за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021, укладений між Відповідачем 2 та Відповідачем 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, укладаючи 17.01.2022 Договір факторингу № КК2020-0201, Відповідач 2 та Відповідач 1 мали на меті приховати під цим Договором договір відступлення права вимоги (цесії), тому перехід права вимоги і оформлення Акту приймання-передачі прав грошових вимог за Договором факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022 відбулись без сплати винагороди фактора (Відповідача 1) всупереч діючого законодавства та пп. 6.2.2 п. 6.2 Договору факторингу.

Відповідач 2 не перераховував на користь Відповідача 1 комісійну винагороду за фінансування в сумі 1 000,00 грн., у т.ч. ПДВ. Позивач вважає, що Договір факторингу фактично є договором цесії, умови якого суперечать приписам ст.ст. 512, 514 ЦК України.

У Відповідача 2 станом на момент укладення Договору факторингу не існувало вимоги до ТОВ "РОК ТРЕЙД" у тому обсязі, який було відступлено Відповідачем 2 Відповідачу 1, а обсяг прав вимоги, у т.ч. майбутньої вимоги, що були відступлені, не відповідав вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, що можуть передаватись первісним кредитором новому кредитору за договором цесії. Тому, на думку Позивача, Договір факторингу суперечить нормам діючого законодавства, у зв`язку з чим може бути визнаний недійсним.

Похідним від Договору факторингу є Договір відступлення права вимоги від 17.01.2022 за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021, тому наслідком недійсності Договору факторингу є недійсність Договору відступлення права вимоги.

Крім того, умови Договору відступлення права вимоги суперечать приписам ст.ст. 512, 514 ЦК України, оскільки заборонено здійснювати відступлення майбутньої вимоги. У Договорі відступлення права вимоги поручителем зазначено Позивача, тому перехід права вимоги від Відповідача 2 Відповідачу 1 за вказаними договорами стосується прав та обов`язків Позивача, а отже, визнання вказаних договорів недійсними є належним способом захисту порушеного права.

Ухвалою суду від 15.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 13.09.2022 о 10:00 год.

22.08.2022 від Позивача та 05.09.2022 від Відповідача 1 надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу "EаsyCon".

Ухвалою суду від 12.09.2022 у задоволенні заяв Позивача та Відповідача 1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено.

12.09.2022 від Відповідача 2 надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги не визнає, зазначає, що здійснив оплату Відповідачу 1 комісійної винагороди за фінансування у розмірі 1 000,00 грн. в день укладення Договору факторингу, що підтверджується меморіальним ордером № 143750 від 17.01.2022; листом за № 04Ц/0091БТ від 19.01.2022 повідомив Позивача про укладення Договору факторингу та Договору відступлення. Відповідач 2 вважає, що укладений між ним та Відповідачем 1 Договір факторингу повністю відповідає ознакам, зазначеним самим Позивачем у позовній заяві. Тому підстави для визнання Договору факторингу удаваним правочином відсутні, з чого випливає, що відносини між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 регулюються регулюються не правилами договору відступлення, а Договором факторингу, і відповідно ст.ст. 1077 1086 ЦК України. На думку Відповідача 2, Договір факторингу та Договір відступлення права вимоги повністю відповідають всім вимогам, визначеним у ст. 203 ЦК України, а тому відсутні підстави для визнання вказаних договорів недійсними. Також, у Позивача відсутнє порушення його суб`єктивного права. Відповідач 2 вказав попередню (орієнтовну) суму судових витрат, які він планує понести у зв`язку з розглядом справи, яка складає 11 500,00 грн., а саме: витрати за надання правничої допомоги та складання відзиву на позов у розмірі 7 000,00 грн., витрати на представлення інтересів у суді у розмірі 1 500,00 грн. за кожне судове засідання (при розрахунку бралась кількість засідань 3 судових засідання). Відповідач 2 просив суд залишити позов без задоволення і стягнути з Позивача витрати, які Відповідач 2 понесе у зв`язку з наданням йому правової допомоги та інші можливі витрати.

Представник Позивача у підготовче засідання 13.09.2022 не з`явився, 12.09.2022 подав заяву про відкладення розгляду справи через неможливість з`явитись у судове засідання у зв`язку із хворобою.

Представник Відповідача 1 у підготовче засідання 13.09.2022 не з`явився, 12.09.2022 подав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість з`явитись у судове засідання.

Представник Відповідача 2 у підготовчому засіданні 13.09.2022 надав пояснення щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.09.2022 відкладено підготовче засідання на 06.10.2022 о 15:00 год.

15.09.2022 від Відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому він зазначає, що Відповідач 2 здійснив оплату Відповідачу 1 комісійної винагороди за фінансування у розмірі 1 000,00 грн., а останній здійснив оплату ціни продажу у розмірі 56 126 388,89 грн. в день укладання Договору факторингу. Судами вже неодноразово надавалась оцінка правомірності переходу до Відповідача 1 права грошової вимоги за Кредитним договором № КК2020-0201 від 07.12.2020. Позивач не наводить жодних аргументів, яким чином було порушено зі сторони Відповідачів його права. Також, Позивач повинен був захищати свої інтереси в межах справи № 910/2790/22 щодо стягнення з нього заборгованості та саме в межах тієї справи наводити доводи щодо недійсності оскаржуваних Договорів. Отже, в межах цієї справи Позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач 1 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

14.09.2022 від представника Відповідача 1 та 27.09.2022 від представника Позивача надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу "EаsyCon".

Ухвалою суду від 03.10.2022 у задоволенні заяв представників Позивача та Відповідача 1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено.

06.10.2022 від Позивача надійшла відповідь на відзив Відповідача 2, в якій він зазначає, що Відповідач 2 не надав належних і допустимих доказів перерахування Відповідачу 1 комісійної винагороди за фінансування у розмірі 1 000,00 грн., оскільки меморіальний ордер № 143750 від 17.01.2022 не відповідає вимогам, встановленим для первинних документів. Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

06.10.2022 від Відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначає, що копія меморіального ордеру № 143750 від 17.01.2022 відповідає вимогам чинного законодавства та є належним доказом перерахування Відповідачем 2 комісійної винагороди Відповідачу 1 за Договором факторингу. Крім того, Відповідач 2 надав виписку по особовому рахунку НОМЕР_1 як підтвердження перерахування Відповідачем 2 комісійної винагороди Відповідачу 1 за Договором факторингу.

Представник Позивача у підготовче засідання 06.10.2022 не з`явився, 03.10.2022 подав заяву про розгляд справи у підготовчому провадженні без участі Позивача, оскільки не має можливості безпосередньо взяти участь у засіданні.

Представник Відповідача 1 у підготовче засідання 06.10.2022 не з`явився, 05.10.2022 подав клопотання про розгляд справи, призначений на 06.10.2022 о 15:00 год., за відсутності представника Відповідача 1, не заперечує щодо закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Представник Відповідача 2 у підготовчому засіданні 06.10.2022 надав пояснення щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 06.10.2022 продовжено строк розгляду справи у підготовчому провадженні на 30 днів; відкладено підготовче засідання на 03.11.2022 о 14:00 год.

11.10.2022 від представника Позивача та 17.10.2022 від представника Відповідача 1 надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу "EаsyCon".

Ухвалою суду від 26.10.2022 у задоволенні заяв представників Позивача та Відповідача 1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено.

Представник Позивача у підготовче засідання 03.11.2022 не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Представник Відповідача 1 у підготовче засідання 03.11.2022 не з`явився, 31.10.2022 подав клопотання про розгляд справи, призначений на 03.11.2022 о 14:00 год., за відсутності представника Відповідача 1, не заперечує щодо закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Представник Відповідача 2 у підготовчому засіданні 03.11.2022 надав пояснення щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 03.11.2022 відкладено підготовче засідання на 08.12.2022 о 10:00 год.

21.11.2022 від представника Позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу "EаsyCon".

22.11.2022 від Відповідача 2 надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи та пояснення щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 01.12.2022 у задоволенні заяви представника Позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено.

Представник Позивача у підготовче засідання 08.12.2022 не з`явився, 02.12.2022 від нього надійшла заява про розгляд справи у підготовчому провадженні без участі Позивача; не заперечує проти закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Представник Відповідача 1 у підготовче засідання 08.12.2022 не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Представник Відповідача 2 у підготовчому засіданні 08.12.2022 надав пояснення щодо позовних вимог.

Ухвалою суду від 08.12.2022 закрито підготовче провадження; призначено справу до судового розгляду по суті на 26.01.2023 о 10:00 год.

22.12.2022 від представника Відповідача 1 та 02.01.2023 від представника Позивача надійшли заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою сервісу "EаsyCon".

Ухвалою суду від 23.01.2023 заяви представника Позивача та представника Відповідача 1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Представник Позивача у судовому засіданні 26.01.2023 (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник Відповідача 1 у судове засідання 26.01.2023 не з`явився (у т.ч. в режимі відеоконференції), про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та заявою про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції від 16.12.2022.

Представник Відповідача 2 у судовому засіданні 26.01.2023 заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Справа відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розглядалась протягом розумного строку.

У порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 у справі № 910/2790/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поруки в розмірі 56 126 388,89 грн. встановлено, що 07.12.2020 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" (далі - Позичальник) укладено Кредитний договір № КК2020-0201 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти (Кредит) шляхом відкриття відкличної відновлювальної кредитної лінії з максимальним 40 000 000,00 гривень, а Позичальник зобов`язується сплатити за користування Кредитом проценти та повернути Кредит у порядку і в строки, визначені цим Договором.

28.01.2021 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" укладено Договір про внесення змін № 1 до Кредитного договору.

08.02.2021 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" укладено Договір про внесення змін № 2 до Кредитного договору.

07.06.2021 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" укладено Договір про внесення змін № 3 до Кредитного договору.

06.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" (далі - Первісний боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю "РОК ТРЕЙД" (далі - Новий боржник) та Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (далі - Кредитор) укладений Договір про заміну боржника в зобов`язанні (переведення боргу) (далі Договір про заміну боржника в зобов`язанні).

За умовами вказаного Договору про заміну боржника у зобов`язанні регулюються відносини, пов`язані із заміною зобов`язаної сторони (Первісного боржника) у зобов`язанні, що виникає з Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020, з урахуванням змін, внесених згідно Договору про внесення змін № 1 від 28.01.2021, Договору про внесення змін № 2 від 08.02.2021, Договору про внесення змін № 3 від 07.06.2021 до Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020, а також всіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені протягом дії Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020, укладеного між Первісним боржником та Кредитором, за умовами якого Первісному боржнику було надано кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом 122 000 00,00 грн., на строк по 06.09.2021, зі сплатою Позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 10% річних.

Первісний боржник переводить на Нового боржника зобов`язання по поверненню заборгованості за кредитом, сплаті процентів, а також всі інші зобов`язання та права Первісного боржника перед Кредитором, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі Кредитного договору, а Новий боржник погоджується прийняти такі права та виконати зазначені зобов`язання.

Станом на дату укладення цього Договору заборгованість Первісного боржника перед Кредитором по Кредитному договору складається із заборгованості за кредитом у сумі 65 000 000,00 грн.

З моменту укладення даного Договору, Позичальником за Кредитним договором стає Новий боржник, а Первісний боржник втрачає всі права та обов`язки за Кредитним договором.

06.09.2021 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (далі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РОК ТРЕЙД" (далі - Позичальник) укладено Договір про внесення змін № 4 до Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020, відповідно до якого Банк зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти (Кредит) шляхом відкриття відкличної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом 65 000 000,00 грн., а Позичальник зобов`язується сплатити за користування Кредитом проценти та повернути Кредит у порядку і в строки, визначені цим Договором.

Ліміт кредитної лінії протягом строку дії цього Договору змінюється згідно з графіком:

з 06.09.2021 по 07.09.2022 - 65 000 000,00 грн.

з 08.09.2021 по 05.09.2022 - 55 000 000, 00 грн.

На виконання умов Кредитного договору Банк надав Позичальнику Кредит.

Кредит має бути повернутий Позичальником не пізніше 05.09.2022, проте термін повернення Кредиту може змінюватись згідно умов Кредитного договору (п. 1.4).

З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за вказаним Кредитним договором були укладені договори:

- Іпотечний договір, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1682;

- Договір про внесення змін, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 07 червня 2021 за реєстровим № 2472 до Іпотечного договору, посвідченого Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1682;

- Договір про внесення змін, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 06 вересня 2021 за реєстровим № 4321 до Іпотечного договору, посвідченого Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1683;

- Іпотечний договір, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1683;

- Договір про внесення змін, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 07 червня 2021 за реєстровим № 2471 до Іпотечного договору, посвідченого Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1683;

- Договір про внесення змін, посвідчений Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 06 вересня 2021 за реєстровим № 4322 до Іпотечного договору, посвідченого Ричкою К.Ю., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу 22 квітня 2021 року за реєстровим № 1683;

- Договір застави № КК2020-0201/З.О.2 від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 1 від 22 квітня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.0.2 від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 2 від 07 червня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.0.2 від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 3 від 06 вересня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.0.2 від 01 лютого 2021 року;

- Договір застави № КК2020-0201/З.Т.З.3. від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 1 від 22 квітня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.Т.3.3 від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 2 від 07 червня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.Т.3.3 від 01 лютого 2021 року;

- Договір про внесення змін № 3 від 06 вересня 2021 року до Договору застави № КК2020-0201/3.Т.3.3 від 01 лютого 2021 року.

- Договір поруки № КК2021-0201/П.4 від 06 вересня 2021 року, укладений з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (далі Поручитель);

- Договір поруки № КК2020-0201/П.1 від 06 вересня 2021 року, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю "ОВРУЧ СТОУН", код за ЄДРПОУ 0334 (далі разом - Договори забезпечення).

Згідно з п. 1.1 Договору поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021 Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати в повному обсязі за виконання ТОВ "РОК ТРЕЙД" (Позичальник) всіх його зобов`язань, що виникли з Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020, а також усіх договорів про внесення змін до нього, які укладені та/або можуть бути укладені протягом строку його дії, в тому числі, але не виключно: Договору про внесення змін № 1 від 28.01.2021 до Кредитного договору; Договору про внесення змін № 2 від 08.02.2021 до Кредитного договору; Договору про внесення змін № 3 від 07.06.2021 до Кредитного договору та Договору про внесення змін № 4 від 06.09.2021 до Кредитного договору, як існуючих на дату укладення цього Договору, так і тих, які можуть виникнути в майбутньому.

Пунктом 1.3 Договору поруки визначено, що Поручитель відповідає перед Кредитором в тому ж обсязі, що і Позичальник, зокрема за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом, комісій, відшкодування можливих збитків сплату неустойки згідно умов Кредитного договору, проте максимальний обсяг відповідальності Поручителя за цим договором складає 71 500 000,00 грн.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір поруки №КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021 є чинним і передбачає своїм предметом відповідальність останнього за виконання всіх зобов`язань боржника, що виникли з Кредитного договору №КК2020-0201 від 07.12.2020.

У зв`язку з неналежним виконанням ТОВ "РОК ТРЕЙД" своїх зобов`язань за Кредитним договором, 18.01.2022 ТОВ "УМК" направлено ТОВ "РОК ТРЕЙД" та фінансовим і майновим поручителям за Кредитним договором вимогу про дострокове повернення кредиту за вих. № 2.

У вказаній вимозі ТОВ "УМК" повідомило, що станом на 18.01.2022 Позичальник не виконує окремі умови Кредитного договору, а саме Позичальник прострочив сплату процентів по Кредиту.

ТОВ "УМК" повідомило, що у ТОВ "РОК ТРЕЙД" дата погашення Кредиту є такою, що настала 28.01.2022.

Судом встановлено, що ТОВ "РОК ТРЕЙД" порушено свої зобов`язання за Договором, що підтверджено належними та допустимими доказами. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Також судом встановлено, що 17.01.2022 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (далі - Клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" (далі - Фактор) укладено Договір факторингу № КК2020-0201 (далі Договір факторингу).

На умовах, встановлених цим Договором та у відповідності до гл. 73 ЦК України, Фактор передає грошові кошти в розпорядження Банку (ціна продажу) за плату, а Банк відступає Факторові права грошової вимоги (Права Вимоги) до Боржника за Кредитним Договором.

Внаслідок передачі (відступлення) Права Вимоги за цим Договором факторингу, Фактор заміняє Банк у Кредитному договорі та набуває прав грошових вимог Банка за Кредитним договором, включаючи право вимагати від Боржника належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань Боржника за Кредитним договором.

Боржником за Кредитним договором, Право вимоги за яким відступається, є Товариство з обмеженою відповідальністю "РОК ТРЕЙД" ().

Заборгованість Боржника перед Клієнтом за Кредитним договором складає 56 126 388,89 грн., в тому числі основна сума кредиту (боргу), нараховані та несплачені проценти за користування кредитними коштами та інші платежі, визначені у Розрахунку заборгованості. Розмір заборгованості розрахований Клієнтом станом на день підписання Сторонами цього Договору та включає права вимоги, строк платежу за якими настав (наявні вимоги), і права вимоги, строк платежу за якими настане у майбутньому (майбутні вимоги).

Кредитним договором, Право вимоги за яким відступається, є Кредитний договір № КК2020-0201 від 07.12.2020, який був укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт Лтд", який був замінений на підставі Договору про заміну боржника в зобов`язанні (переведення боргу) від 06.09.2021 на Товариство з обмеженою відповідальністю "РОК ТРЕЙД", з урахуванням всіх змін та доповнень.

Відповідно до абз. 2 пп. 6.2.2 п. 6.2 Договору факторингу перехід права вимоги відбувається шляхом підписання Акту приймання-передачі прав грошових вимог за Договором факторингу у відповідності до Додатку № 2 до даного Договору після здійснення повної оплати Ціни продажу, сплаченої у порядку та розмірі, визначених п. 7.2 даного Договору.

Згідно з п. 7.2 Договору факторингу Фактор здійснює оплату Клієнту Ціни продажу (56 126 388,89 грн.) в день укладення цього Договору.

Судом встановлено, що до позовної заяви ТОВ "УМК" було долучено Акт приймання-передачі прав грошових вимог від 17.01.2022 та квитанцію про сплату на користь ПАТ "Банк Восток" 56 126 388,89 грн., з чого слідує, що Позивачем (ТОВ "УМК") належними і допустимими доказами доведено перехід права вимоги за Кредитним договором №КК2020-0201 від 07.12.2020 та договорами забезпечення до нього, з чого слідує, що доводи Відповідача ( ОСОБА_1 ) є безпідставними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 у справі № 910/2790/22 позовні вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" 56 126 388,89 грн. - основного боргу та суму сплаченого судового збору у розмірі 841 895,83 грн.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 у справі № 910/2790/22 (з урахуванням ухвали Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 про повернення апеляційної скарги Позивачу) набрало законної сили 05.10.2022 (т. 2, а.с. 41-56).

Водночас, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія", Відповідача 2 - Публічного акціонерного товариства "Банк Восток" і просить суд:

- визнати Договір факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022, укладений між Відповідачем 2 (Клієнт) та Відповідачем 1 (Фактор), удаваним правочином;

- визнати, що відносини сторін: Відповідача 2 - з однієї сторони і Відповідача 1 - з іншої сторони, регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме за Договором відступлення права вимоги (цесії), за яким Відповідач 2 (Первісний кредитор) передав Відповідачу 1 (Новий кредитор) право вимоги до ТОВ "РОК Трейд" (Боржник) за Кредитним договором № КК2020-0201 від 07.12.2020, а Відповідач 1 (Новий кредитор) прийняв право вимоги та сплатив Відповідачу 2 (Первісний кредитор) грошові кошти у сумі 56 126 388,89 грн. - ціну відступлення прав вимоги;

- визнати недійсним Договір факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022, укладений між Відповідачем 2 та Відповідачем 1;

- визнати недійсним Договір відступлення права вимоги від 17.01.2022 за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021, укладений між Відповідачем 2 та Відповідачем 1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, укладаючи 17.01.2022 Договір факторингу №КК2020-0201, Відповідач 2 та Відповідач 1 мали на меті приховати під цим Договором договір відступлення права вимоги (цесії), тому перехід права вимоги і оформлення Акту приймання-передачі прав грошових вимог за Договором факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022 відбулись без сплати винагороди фактора (Відповідача 1) всупереч діючого законодавства та пп. 6.2.2 п. 6.2 Договору факторингу. Відповідач 2 не перераховував на користь Відповідача 1 комісійну винагороду за фінансування в сумі 1 000,00 грн., у т.ч. ПДВ. Позивач вважає, що Договір факторингу фактично є договором цесії, умови якого суперечать приписам ст.ст. 512, 514 ЦК України. У Відповідача 2 станом на момент укладення Договору факторингу не існувало вимоги до ТОВ "РОК ТРЕЙД" у тому обсязі, який було відступлено Відповідачем 2 Відповідачу 1, а обсяг прав вимоги, у т.ч. майбутньої вимоги, що були відступлені, не відповідав вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, що можуть передаватись первісним кредитором новому кредитору за договором цесії. Тому, на думку Позивача, Договір факторингу суперечить нормам діючого законодавства, у зв`язку з чим може бути визнаний недійсним. Похідним від Договору факторингу є Договір відступлення права вимоги від 17.01.2022 за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021, тому наслідком недійсності Договору факторингу є недійсність Договору відступлення права вимоги. Крім того, умови Договору відступлення права вимоги суперечать приписам ст.ст. 512, 514 ЦК України, оскільки заборонено здійснювати відступлення майбутньої вимоги. У Договорі відступлення права вимоги поручителем зазначено Позивача, тому перехід права вимоги від Відповідача 2 Відповідачу 1 за вказаними договорами стосується прав та обов`язків Позивача, а отже, визнання вказаних договорів недійсними є належним способом захисту порушеного права.

Ухвалюючи рішення, господарський суд виходив з таких підстав.

Щодо відсутності підстав для визнання Договору факторингу удаваним правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Згідно з ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за змістом статей 512, 1077 Цивільного кодексу України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги (як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина 3 статті 656 Цивільного кодексу України).

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 11.10.2019 у справі № 910/13731/18, Верховний Суд у постановах від 19.11.2019 у справі № 924/1017/18, від 11.12.2019 у справі № 127/8772/17-ц.

Відповідно до ст. 1080 Цивільного кодексу України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно зі ст. 1081 Цивільного кодексу України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

За приписами ч. 1 ст. 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

На виконання ст. 1082 Цивільного кодексу України листом за № 04Ц/0080БТ від 18.01.2022 Відповідач 2 повідомив ТОВ "РОК ТРЕЙД" про укладення Договору факторингу із визначенням суми заборгованості останнього за Кредитним договором та із зазначенням Нового кредитора (Фактора) і реквізитів для здійснення платежу за Кредитним договором (т. 2, а.с. 2, 3).

Одночасно з Договором факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022 між Публічним акціонерним товариством "Банк Восток" (далі Первісний кредитор, Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" (далі Новий кредитор) 17.01.2022 укладено Договір відступлення права вимоги за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021 (далі Договір відступлення), укладеним між Відповідачем 2 та Позивачем.

Пунктом 2.1 Договору відступлення визначено, що право вимоги за Договором поруки вважається переданим (відступленим) з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі прав вимоги, який підписується одночасно з підписанням Акту приймання-передачі прав вимоги за Договором відступлення прав вимоги за Кредитним договором.

Пунктами 2.3 та 2.4 Договору відступлення передбачено, що з моменту відступлення права вимоги Первісний кредитор вибуває з будь-яких правовідносин, які склались між ним (Первісним кредитором) та Поручителем. З моменту відступлення права вимоги Новий кредитор заміщає Первісного кредитора у всіх правовідносинах, які склались між ним (Первісним кредитором) та Поручителем.

За умовами п. 2.6 Договору відступлення Первісний кредитор зобов`язаний письмово сповістити Боржника та Поручителя про відступлення права вимоги за Договором поруки протягом 5 робочих днів з дня укладення цього Договору.

17.01.2022 між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 підписано Акт приймання-передачі прав про те, що на виконання п. 2.1 Договору від 17.01.2022 про відступлення прав вимоги за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021 Первісний кредитор передає, а Новий кредитор приймає права вимоги до ОСОБА_1 за Договором поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021, який був укладений між ПАТ "Банк Восток" і ОСОБА_1 , з усіма додатками, додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього. Права вимоги за Договором поруки є такими, що передані Новому кредитору з моменту підписання сторонами цього Акту (т. 1, а.с. 50).

Листом за № 04Ц/0091БТ від 19.01.2022 Відповідач 2 повідомив Позивача про укладення Договору факторингу та Договору відступлення (т. 2, а.с. 4, 5).

Позивач зазначає, що ознаками договору факторингу є: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника).

Так, пунктом 7.1 Договору факторингу визначено, що Фактор здійснює фінансування Клієнта у спосіб, визначений ч. 1 ст. 1084 Цивільного кодексу України, шляхом купівлі у нього права грошової вимоги. В якості ціни за придбання (відступлення) прав вимоги Фактор передає в розпорядження Клієнта грошові кошти в розмірі, що станом на дату підписання Сторонами цього Договору складає 56 126 388,89 грн. без ПДВ, (далі ціна продажу), на підставі п. 196.1.5. Податкового кодексу України за плату у вигляді комісійної винагороди Фактору за фінансування в сумі 1 000,00 грн., в тому числі ПДВ. Клієнт здійснює оплату Фактору комісійної винагороди в день укладання цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Клієнта, вказаний в п. 14 цього Договору.

Відповідно до п.п. 7.2, 7.3 Договору факторингу Фактор здійснює оплату Клієнту ціни продажу, вказаної в п. 7.1 Договору, в день укладання цього Договору. В день отримання Клієнтом повної оплати суми, що вказана в п. 7.1 цього Договору, сторони підписують Акт приймання-передачі прав грошових вимог за Договором факторингу (Додаток 2), а також Клієнт передає Фактору всі права за Договорами забезпечення, про що сторони укладають відповідні угоди про відступлення прав за договорами забезпечення.

Відповідач 2 здійснив оплату Відповідачу 1 комісійної винагороди в день укладання Договору факторингу шляхом перерахування грошових коштів у сумі 1 000,00 грн., на рахунок останнього, що підтверджується меморіальним ордером № 143750 від 17.01.2022 (т. 1, а.с. 89).

Позивач стверджує, що меморіальний ордер не відповідає вимогам, встановленим для первинних документів. Аргументуючи своє твердження, Позивач посилається тільки на Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75 (далі Положення).

Так, згідно з п. 50 Положення, на який посилається Позивач, проте який виключено з Положення 26.09.2022, первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, встановлені в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 № 22 (далі Інструкція), що діяла на момент здійснення Відповідачем 2 оплати Відповідачу 1 комісійної винагороди та перерахування грошових коштів у сумі 1 000,00 грн., а саме на 17.01.2022.

Як визначено в п. 1.4 Інструкції, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів Національного банку.

Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій за меморіальним ордером.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів, їх реєстрів та відомості заповнюються згідно з вимогами, зазначеними в указівках щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, їх реєстрів та відомості (додаток 9) та відповідних главах цієї Інструкції.

Так, у Додатку 2 до Інструкції наведена форма бланку меморіального ордеру.

Додаток 9 до Інструкції містить Указівки щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, їх реєстрів та відомості.

Так, Меморіальний ордер має містити такі реквізити: 1 - Назва документа, 2 - Код розрахункового документа, 3 - Номер документа, 4 - Дата складання, 6 - Сума словами, 7 - Сума (Зазначається сума цифрами), 8 - Код платника, 9 Платник, 10 - Рахунок платника, 11 - Банк платника, 13 - Банк отримувача, 15 Отримувач, 16 - Код отримувача, 17 - Рахунок отримувача, 18 - Код країни нерезидента, 19 - Призначення платежу, 20 - Додатковий реквізит, 42 - Підпис банку (Ставляться підписи відповідального виконавця банку, який оформив меморіальний ордер, та працівника, на якого покладено функції контролера).

Отже, чинне на момент перерахування комісійної винагороди законодавство не містить вимоги щодо зазначення посад осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення і даних, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні операції.

З доводів, наведених Позивачем у відповіді на відзив, вбачається, що він однобоко трактує законодавство, посилаючись на одні норми законодавства та зовсім ігноруючи інші. Таким чином, Позивач повністю проігнорував Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджену Постановою Правління Національного банку України 21.01.2004 № 22, яка була чинною на момент складання розрахункового документа і містить форму бланку меморіального ордеру, форму якого намагається оскаржити Позивач.

Таким чином, суд доходить висновку, що копія меморіального ордеру № 143750 від 17.01.2022 відповідає вимогам чинного законодавства та є належним доказом перерахування Відповідачем 2 комісійної винагороди Відповідачу 1 за Договором факторингу.

Крім того, матеріали справи містять виписку по особовому рахунку НОМЕР_1 як підтвердження перерахування Відповідачем 2 комісійної винагороди Відповідачу 1 за Договором факторингу (т. 1, а.с. 201).

Суд вважає, що укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 Договір факторингу повністю відповідає ознакам, зазначеним самим Позивачем у позовній заяві.

Також, Договір факторингу повністю відповідає ознакам, визначеним у вказаних вище висновках Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладених у постанові від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, на яку також посилається Позивач у позовній заяві.

Враховуючи наведене вище, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, необхідно також розділяти "відступлення права вимоги" як процес, та правочини договір факторингу, та/або договір купівлі-продажу, та/або договір дарування прав вимоги як підставу.

Оскільки Договір факторингу, укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, повністю відповідає ознакам договору факторингу, визначеним статтею 1077 Цивільного кодексу України, цей Договір (правочин) став підставою для здійснення процесу "відступлення права вимоги" за Кредитним договором.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.11.2020 у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19, в якій Верховний Суд звернув увагу на те, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Однак, Позивачем не надано відповідні докази та не доведено іншими належними засобами доказування обставини, на які він посилається, як на підставу задоволення позову.

Натомість Відповідачем 2 надані письмові докази, що спростовують обставини, на які посилається Позивач.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що підстави для визнання Договору факторингу № КК2020-0201 від 17.01.2022 удаваним правочином відсутні, з чого випливає, що відносини між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 регулюються умовами укладеного Договору факторингу.

Крім того, Позивач у позовній заяві, посилаючись на ст.ст. 512-514 Цивільного кодексу України, стверджує, що відступлення права вимоги може здійснюватись тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, та вважає, що вказаними статями заборонено здійснювати відступлення майбутньої вимоги.

Таке твердження є помилковим, оскільки ст. 514 Цивільного кодексу України регулює відносини сторін за договором відступлення прав вимоги як однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні. Проте правовідносини Відповідача 2 та Відповідача 1 регулюються не правилами договору відступлення, а Договором факторингу, і відповідно ст.ст. 1077 1086 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ч. 2 ст. 1078 Цивільного кодексу України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Враховуючи наведене вище та правові відносини Відповідача 2 і Відповідача 1, що регулюються Договором факторингу, суд доходить висновку, що відступлення права вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутньої вимоги) за Договором факторингу не заборонене чинним законодавством України, а таке право прямо передбачено статтею 1078 Цивільного кодексу України.

Щодо твердження Позивача про відсутність заборгованості на момент підписання оскаржуваного Договору факторингу суд зазначає, що розмір заборгованості за Кредитним договором не є предметом спору в цій справі.

Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 у справі № 910/1800/22 про банкрутство ТОВ "РОК ТРЕЙД" встановлено факт наявності заборгованості за Кредитним договором № КК2020-0201 від 07.12.2020 у сумі 56 126 388,89 грн. (а.с. 30-40 т.2)

Крім того, як зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 у справі № 910/2790/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поруки в розмірі 56 126 388,89 грн. встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем Договір поруки № КК2021-0201/П.4 від 06.09.2021 є чинним і передбачає своїм предметом відповідальність останнього за виконання всіх зобов`язань боржника, що виникли з Кредитного договору № КК2020-0201 від 07.12.2020. Також судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" належними та допустимими доказами доведено перехід права вимоги за Кредитним договором № КК2020-0201 від 07.12.2020 і договорами забезпечення до нього в розмірі 56 126 388,89 грн.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 у справі № 910/2790/22 набрало законної сили 05.10.2022.

Щодо відсутності підстав для визнання Договору факторингу та Договору відступлення права вимоги за договором поруки недійсними.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, частинами 1 - 5 статті 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд вважає, що укладені між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 Договір факторингу та Договір відступлення права вимоги повністю відповідають всім вимогам, визначеним у ст. 203 Цивільного кодексу України, а тому відсутні підстави для визнання вказаних договорів недійсними.

Щодо відсутності порушеного суб`єктивного права Позивача.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Водночас, Позивач не зазначає, якими саме діями Відповідача 1 або Відповідача 2 порушені його права.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

У постановах Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 926/1172/18, від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 4 ГПК України та 15, 16 ЦК України, підставою для захисту господарським судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсуність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Верховний Суду постанові від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17 зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.10.2018 у справі № 914/2567/17, у постанові від 19.11.2019 у справі № 924/1014/18, у постанові від 28.01.2020 у справі № 924/1208/18.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Позивачем не доведено, які саме, чим саме та ким порушені його права.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позовної заяви покладається на Позивача.

Керуючись ст.ст. 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Центрального апеляційного господарського суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.І. Красота

Повне рішення складено

26.01.2023