ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023м. ХарківСправа № 922/1443/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (вул. Жовтнева, буд. 4, с. Веселе, Харківський район, Харківська область, 62420, ) , 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне підприємство "Оліяр" (81118, Львiвська область, Пустомитiвський район, село Ставчани, )
про визнання довіреності недійсною
за участю учасників справи:

позивача - ОСОБА_3

3-ї особи (ПП "Оліяр") - Сабан М.Р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати довіреність від 26.07.2018, видану Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж в особі директора Богдановича Андрія Володимировича на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1291, недійсною з моменту її видачі, а саме з 26.07.2018. Витрати зі сплати судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Позивач вважає зазначену довіреність недійсною з моменту її видачі, оскільки порядок її видачі був порушений директором Відповідача.

Ухвалою суду від 06.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, почато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

Оскільки процесуальні документи, адресовані відповідачу не були відправлені у зв`язку з призупиненням Акціонерним товариством "Укрпошта" приймання та пересилання поштових відправлень до тимчасово окупованих територій України та районів ведення бойових дій, на території яких не працюють відділення поштового зв`язку, що пов`язано із повномасштабною збройною агресією Росії проти України, відповідач про розгляд справи був повідомлений шляхом офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті судової влади України.

За приписами ч.4 ст.122 Господарського процесуального кодексу України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Ухвала суду, якою було відкрито провадження у справі та ухвали про відкладення розгляду справи також направлялись на адресу 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , повернуті на поштову адресу суду з відміткою: адресат відсутній за вказаною адресою.

За приписами ч.3 ст.120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам, які не були присутні в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Частиною 7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі відсутності заяви про зміну адреси ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Суд зазначає, що сам лише факт неотримання третьою особою кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Таким чином, відповідач та третя особа ОСОБА_2 належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду даної справи.

Крім того, за змістом ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Ухвала Господарського суду Харківської області, якою було відкрито провадження у справі та ухвали про відкладення розгляду справи були оприлюднені на офіційному веб-порталі судової влади України. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Таким чином, судом всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Приватне підприємство "Оліяр" у письмових поясненнях посилається на те, що звертаючись про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення, чого останнім зроблено не було.

Так, позивачем у позовній заяві не зазначено, яким чином оспорюваний правочин порушує саме його права, зокрема, в чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, та яким чином визнання недійсним оспорюваного правочину призведе до встановлення, на думку позивача, порушених прав.

Крім того, третя особа зазначає про те, що протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" № 25 від 26.07.2018 було вирішено укласти між відповідачем та третьою особою Приватним підприємством "Оліяр" договору поруки та надано ОСОБА_2 повноваження на укладання та підписання від імені відповідача з Приватним підприємством "Оліяр" договору поруки, зобов`язано директора відповідача надати відповідну довіреність на виконання ОСОБА_2 наданих повноважень, що було виражено у видачі довіреності та відповідним рішеннями, які відображені у протоколі загальних зборів учасників товариства відповідача.

За таких обставин, третя особа вважає позовні вимоги позивача повністю необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач у запереченнях на пояснення третьої особи, не погоджуючись з викладеними доводами, зазначає, що укладення довіреності від імені відповідача на уповноваження укладати договори поруки, застави майбутнього врожаю і додаткові угоди до них виходять за межі повноважень, наданих директору Статутом та рішенням загальних зборів учасників Товариства від 01.02.2018. Видача довіреності директором від імені відповідача призвела до ланцюга подій, які в подальшому призвели до порушення прав позивача як бенефіціара товариства, тобто його було позбавлено належного контролю та володіння за активами товариства, що в подальшому призвело до збитків та недоотримання беніфіціарним власником значної частини прибутку.

На думку позивача, у нього, як у кінцевого бенефіціарного власника відповідача, що має вирішальний вплив на діяльність товариства, є право на оскарження правочину, вчиненого з порушенням порядку на його здійснення.

Як зазначає позивач, ніяких дій (а ні письмових, а ні мовчазних) зі сторони загальних зборів учасників відповідача щодо схвалення спірного правочину здійснено не було, а отже не було схвалено такий правочин. Зокрема, зазначення у поясненнях третьої особи того, що укладалися в подальшому інші протоколи загальних зборів відповідача про схвалення цього правочину чи щодо дозволу на укладення подальших правочинів, є хибним і не підтверджується жодним доказом. Оскільки згоди загальних зборів відповідача не було отримано, позивач вважає, що є підстави вважати оспорювану довіреність недійсною.

Заперечуючи проти доводів позивача, третя особа у письмових запереченнях зазначає, що визначальною ознакою кінцевого бенефіціарного власника є здійснення впливу (контролю) на відповідну юридичну особу. Таким чином, здійснюючи вплив (контроль) на юридичну особу, кінцевий бенефіціарний власник може і повинен контролювати діяльність юридичної особи з метою недопущення будь-яких можливих збитків, які пізніше можуть негативно вплинути на права такого бенефіціарного власника. В свою чергу, наявність обмежень, які встановлені, як вказує позивач у запереченнях, у протоколі загальних зборів № 23 від 01.02.2018 та перевищення повноважень директора, може свідчити про порушення посадових обов`язків директора відповідача, що може бути підставою для притягнення директора до дисциплінарної відповідальності та до відшкодування збитків у випадку їх наявності, при цьому жодних доказів вчинення відповідних дій позивачем не надано. Окрім того, як зазначає третя особа, позивач будучи бенефіціаром та маючи вплив на юридичну особу, жодних дій щодо відкликання оспорюваної довіреності не вчиняв.

В судовому засіданні 15.12.2022 без виходу до нарадчої кімнати судом постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 19.01.2023.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та третя особа ОСОБА_2 у призначене судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник третьої особи Приватного підприємства "Оліяр" в судовому засіданні проти позову заперечує з підстав, викладених ним у письмових поясненнях та запереченнях. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників позивача та третьої особи, суд встановив наступне.

27.07.2018 між Приватним підприємством "Оліяр" (третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (відповідач) укладено договір поруки, відповідно до умов якого відповідача як поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати солідарно з боржником Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім Агродар" за виконання забезпечених зобов`язань, у ому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов основного договору, а саме договору поставки № 71217 від 07.12.2017.

За умовами п.1.2 договору поруки відповідач відповідає перед третьою особою ПП "Оліяр" у тому ж обсязі, що і боржник, в порядку та строки, визначені основним договором, у тому числі при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання забезпечених зобов`язань.

Сторони у п.2.1 договору поруки погодили, що у випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником всіх або окремих забезпечених зобов`язань, поручитель та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники. У випадку повного або часткового невиконання (неналежного виконання) боржником всіх або окремих забезпечених зобов`язань в порядку та строки, встановлені основним договором, кредитор набуває права вимоги до поручителя щодо сплати заборгованості за порушеними забезпеченими зобов`язаннями.

Відповідач зобов`язався, відповідно до п.2.2 договору, поруки здійснити виконання порушених забезпечених зобов`язань протягом 10 банківських днів з дати отримання вимоги від кредитора та в обсязі, зазначеному в такій вимозі. Вимога кредитора є єдиним та достатнім доказом настання підстав для виконання поручителем забезпечених зобов`язань в розмірі, визначеному кредитором у вимозі. Кредитор має право направляти вимоги поручителю будь-яку кількість разів до повного виконання забезпечених зобов`язань.

Укладаючи договір поруки відповідач у п.3.1 договору засвідчив, що як поручитель має необхідний обсяг дієздатності та правоздатності для укладення та виконання цього договору, умови цього договору не суперечать жодним положенням договорів, укладених відповідачем з іншими особами, або положенням інших правочинів, дія яких, поширюється на поручителя.

Поручителем, відповідно до п.3.1.7 договору поруки, були отримані всі необхідні згоди та дозволи для укладання цього договору.

Договір поруки від 27.07.2018 укладено Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. 26.07.2018 за реєстровим № 1291 діяв ОСОБА_2 (третя особа у справі).

Довіреність від 26.07.2018 за реєстровим № 129, на підставі якої діяв ОСОБА_2 видана останньому на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства відповідача, що підтверджується протоколом № 25 загальних зборів учасників товариства від 26.07.2018, відповідно до якого загальними зборами учасників Товариства відповідача було вирішено укласти між відповідачем та Приватним підприємством "Оліяр" договір поруки, надати ОСОБА_2 повноваження на укладання та підписання від імені відповідача з Приватним підприємством "Оліяр" договору поруки, зобов`язано директора Товариства відповідача надати відповідну довіреність на виконання ОСОБА_2 наданих йому повноважень.

Як зазначає позивач, йому з відкритих джерел інформації стало відомо про наявність довіреності від 26.07.2018 серії ННІ № 795044, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В., за якою директор від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" уповноважив Супруненка Андрія Володимировича бути представником в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності для чого йому було надано право підписувати від імені Товариства договори поруки, застави майбутнього врожаю і додаткові угоди до них.

Позивач вважає довіреність недійсною з моменту її видачі з підстав порушення директором Товариства відповідача порядку її видачі.

Позивачем надано Протокол № 23 від 01.02.2018, відповідно до якого рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" обмежено повноваження директора Товариства, а саме заборонено директору від імені Товариства відповідача вчиняти будь-які правочини щодо приймання Товариством обов`язків виконати зобов`язання третіх осіб, без попередження укладення таких правочинів загальними зборами Товариства.

Листом від 26.07.2021 відповідач на запит позивача, підтвердив факт видачі Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" в особі директора Богдановича Андрія Володимировича довіреності серії ННІ № 795044 від 26.07.2018, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В., якою уповноважив ОСОБА_2 на укладення та підписання від імені товариства договорів поруки, застави майбутнього врожаю і додаткових угод до них на суму та на умовах на свій розсуд, на підставі якої і був укладений договір поруки від 27.07.2018 з Приватним підприємством "Оліяр".

Також даним листом відповідач повідомив позивача, що в обліку протоколів загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" містяться відомості щодо складення протоколу про обмеження повноважень директора, а саме протокол № 23 від 01.02.2018. Інші протоколи в період з 01.02.2018 по 14.07.2021 щодо надання повноважень директору чи іншій особі на укладення будь-яких правочинів від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" або надання згоди на видачу від імені товариства довіреностей на вчинення таких дій відсутні.

Оскільки рішеннями загальних зборів учасників відповідача не було уповноважено директора на видачу довіреності, а також відсутні протоколи про надання дозволу на укладення будь-яких договорів, що було підтверджено самим відповідачем, позивач вважає, що укладення такого правочину директором вийшло за межі його повноважень та в подальшому призвело до порушення прав позивача як бенефіціара товариства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1, ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

При цьому звертаючись до господарського суду, позивач повинен визначити, яке його право, на його думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права. У свою чергу судам належить з`ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Пунктом 2 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України передбачено, що визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину як стороною договору, так і зацікавленою особою, яка не є стороною правочину.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог ст.16 Цивільного кодексу України, ст.4 Господарського процесуального кодексу України крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Тобто у разі, якщо договір оскаржує особа, яка не є стороною цього договору, така особа, звертаючись з відповідним позовом до суду, має навести обґрунтування, в чому полягає порушення її прав та охоронюваних законом інтересів цим правочином.

Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України ( ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсною довіреності від 26.07.2018, виданої Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма Престиж в особі директора Богдановича Андрія Володимировича на ім`я ОСОБА_2 , посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 1291, недійсною з моменту її видачі, а саме з 26.07.2018.

Позивачем у цій справі є Фізична особа ОСОБА_1 . Тобто спірний правочин оскаржує особа, яка не є стороною цього правочину.

В обґрунтування порушення прав та охоронюваних законом інтересів цим правочином позивач послався на те, що він є кінцевим бенефіціарним власником Товариства відповідача, має вирішальний вплив на діяльність товариства, а тому у нього є право на оскарження правочину, вчиненого з порушенням порядку на його здійснення.

З цього приводу суд зазначає наступне.

За приписами ст.ст.92, 97 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Згідно зі ст.116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що за правочином, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона правочину. При цьому, правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст.239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи.

Згода загальних зборів учасників на укладення певного договору є згодою його найвищого органу управління, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства на надання зазначеної згоди не можна ототожнювати з корпоративними правами учасників товариства, які діяти від імені товариства не мають права. Відтак укладення товариством правочину з відчуження належних йому на праві власності активів не є прямим порушенням прав та інтересів учасників товариства на участь у товаристві та управління ним, навіть якщо волевиявлення учасника на зборах учасників щодо можливості певного розпорядження активами товариства не збігається з колективним рішенням зборів учасників. Таке рішення зборів учасників є результатом діяльності найвищого органу управління товариством, і навіть у випадку визнання його недійсним за рішенням суду - це не може бути безумовною підставою для визнання недійсним укладеного правочину в порядку ст.215 Цивільного кодексу України.

Учасник товариства, який вважає порушеними свої корпоративні права, може захищати їх різними способами, які не перешкоджають діяльності самого товариства та не ставлять інтереси третіх осіб, які вступають з товариством у зобов`язальні правовідносини, під ризик їх невиконання (скликання зборів учасників з метою покращення роботи органів управління товариством; вихід з товариства з виплатою йому частки у майні товариства).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.

Розглядаючи спори між учасником та господарським товариством, суди мають враховувати, що інтереси товариства можуть не збігатися з інтересами окремих його учасників, а інтереси учасників також не завжди збігаються. Аналогічні висновки Верховного Суду містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (рішення у справі Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95 від 20.05.1998; рішення у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України (Case of Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28-30, від 18.10.2005; рішення у справі Фельдман та банк Слов`янський проти України, заява № 42758/05, пункт 30, від 21.12.2017).

Суд зазначає, що порушення прав самого Товариства внаслідок укладання правочину не можна вважати порушенням прав учасників товариства. Ці поняття не є тотожними. Учасник звертається до суду з таким позовом не за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, а за захистом прав та інтересів товариства, що суперечить ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач не є стороною оспорюваного правочину, не набував будь-яких прав та обов`язків за оспорюваним правочином, тому будь-які права та інтереси позивача внаслідок видачі довіреності порушені не були, що в силу ст.2 Господарського процесуального кодексу України унеможливлює задоволення його позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Позивач як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", який вважає свої корпоративні права порушеними внаслідок вчинення товариством правочину щодо видачі довіреності, не позбавлений права (разом з іншими учасниками) у будь-який час ініціювати питання щодо скликання позачергових зборів учасників товариства з метою належного реагування на факт укладення такого правочину та розгляду питання щодо порушення або непорушення прав та законних інтересів товариства (його учасників). Якщо збори учасників товариства дійдуть висновку про порушення вчиненими правочинами прав та законних інтересів товариства, останнє вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Належним способом захисту права учасника юридичної особи може бути також подання ним позову в інтересах юридичної особи до її посадової особи про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи на підставі п.12 ч.1 ст.20, ст.54 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.11.2020 у справі № 904/3282/16, а також відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16.

Крім того, суд звертає увагу, що на підставі спірної довіреності, як вже було встановлено судом, між Приватним підприємством "Оліяр" (третя особа) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж" (відповідач) був укладений договір поруки від 27.07.2018.

Договір поруки від 27.07.2018 укладено Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Престиж", від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Гнилицькою Т.В. 26.07.2018 за реєстровим № 1291 діяв ОСОБА_2 (третя особа у справі).

Довіреність від 26.07.2018 за реєстровим № 129, на підставі якої діяв ОСОБА_2 видана останньому на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства відповідача, що підтверджується протоколом № 25 загальних зборів учасників товариства від 26.07.2018, відповідно до якого загальними зборами учасників Товариства відповідача було вирішено укласти між відповідачем та Приватним підприємством "Оліяр" договір поруки, надати Супруненко А.В. повноваження на укладання та підписання від імені відповідача з Приватним підприємством "Оліяр" договору поруки, зобов`язано директора Товариства відповідача надати відповідну довіреність на виконання ОСОБА_2 наданих йому повноважень.

Враховуючи викладене, позивач суду не довів, порушення його прав та законних інтересів, що є обов`язковою підставою для звернення із позовом до суду, А задоволення відповідного позову може призвести до порушення принципу стабільності господарського обороту.

За приписами ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав або охоронюваних законом інтересів, суд дійшов висновку про відсутність в позивача права на пред`явлення відповідного позову до суду та, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "27" січня 2023 р.

Суддя Т.А. Лавренюк