ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023м. ХарківСправа № 922/1309/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Погореловій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (61061, м. Харків, пр. Московський, 144)
до Фізичної особи підприємця Гуляна Мартика Івановича ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 228'470 грн та зобов`язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

представника позивача - Скульського С.І.;

відповідача - Гуляна М.І.;

представника відповідача - Князєва В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Харківтурист" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича, в якому просить:

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Гуляна Мартика Івановича повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень частини нежитлові приміщення № 55 загальною площею 16,75 м.кв, що розташовані на 1-му поверсі будівлі готелю Орендодавця Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (літ. "А9" БТІ), що знаходиться за адресою: 61061, м.Харків, пр. Московський, 144;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича на користь Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" неустойку у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення у сумі 7370 грн;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича на користь Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" штраф у сумі 221'100 грн;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича на користь Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" витрати на правову допомогу у сумі 40'000 грн;

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича на користь Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" судовий збір у сумі 6397 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.08.2022 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 06.10.2022 було підготовче засідання призначено на 25.10.2022 на 11:30.

23.09.2022 та 26.10.2022 відповідач подав відзив (вх.№ 10511) та додаткові по пояснення до нього (вх.№ 12619), в яких проти позову заперечував, посилаючись на те, що у даному випадку позивач не мав права на розірвання спірного договору оренди в односторонньому порядку, оскільки умова договору, на яку посилається позивач (пункт 8.3.), суперечить Цивільному кодексу України. Відповідач також вважає, що позивач не навів доказів існування обставин у правовідносинах між сторонами, які відповідно до приписів ст. 783 ЦК України, є підставами для розірвання договору оренди в односторонньому порядку.

Протокольною ухвалою від 20.12.2022 підготовче провадження у справі було закрито та призначено до розгляду по суті на 23.01.2023 на 14:15.

Представник позивача у судовому засіданні 23.01.2023 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач разом зі своїм представником у судовому засіданні 23.01.2023 підтримали відзив, проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. Також відповідачем зроблено заяву про те, що протягом 5 днів ним буде надано докази понесення витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представників сторін, суд установив такі обставини.

01 грудня 2021 року між Приватним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (Орендодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Гуляном Мартиком Івановичем (Орендар, відповідач) укладено договір оренди будівлі або іншої капітальної споруди № 100/1п/20 (надалі Договір), відповідно до умов якого Орендодавець зобов`язався у відповідності з цим Договором передати, а Орендар прийняти в оренду, тобто в тимчасове і платне користування, будівлю (або іншу капітальну споруду чи їх окрему частину), нежилі приміщення, визначені нижче (надалі Об`єкт). Вступ Орендаря у строкове користування Об`єктом настає з моменту підписання акту приймання-передачі Об`єкта (додаток 1, який є невід`ємною частиною цього Договору).

Об`єктом оренди є частина нежитлових приміщень № 55 загальною площею 16,75 м.кв., що розташована у холі, на 1-му поверсі будівлі готелю (літ. "А9" - БТІ), що знаходиться за адресою: м. Харків, 61082, проспект Московський, 144 та зазначається в акті приймання-передачі. Разом з приміщенням в орендне користування може передаватися майно, яке також зазначається в акті приймання-передачі (п. 2.1. Договору).

Вартість Об`єкта на момент укладання цього Договору складає 6273,93 грн (п.2.3. Договору).

01 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем було підписано акт приймання-передачі в оренду приміщення № 55 загальною площею 16,75 м.кв. - на першому поверсі готелю.

Відповідно до п. 4.1. Договору Орендар починає сплачувати орендну плату з моменту підписання акту приймання-передачі Об`єкта. На момент укладання цього Договору сторони домовились, що орендна плата за 1 м.кв. на місяць буде сплачуватись у розмірі 220 грн 00 коп. (в т.ч. ПДВ - 36,67 грн). Розмір орендної плати за загальну площу згідно з цим Договором 16,75 м.кв. складає 3685 грн (в т.ч. ПДВ - 614,17 грн) на місяць, на момент укладання цього Договору.

Згідно з п. 8.1. Договору цей Договір набирає юридичної чинності з моменту його підписання сторонами, строк оренди починає обчислюватись з дати підписання акта приймання-передачі Об`єкта в оренду та діє до "30" листопада 2022 року (включно). Умови цього Договору зберігають чинність протягом усього строку його дії, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим Договором.

Позивач зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та постійними обстрілами м. Харкова у нього (позивача) склалися труднощі з виходом на роботу персоналу, забезпеченням санітарних умов готелю, забезпеченням водою, опаленням та електричною енергією всього об`єкту за адресою: м. Харків, проспект Московський, буд. 144.

12 травня 2022 року позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про дострокове розірвання Договору з 16 червня 2022 року з вимогою повернути об`єкт оренди за актом приймання-передачі. 18 травня 2022 року відповідач отримав особисто вказане повідомлення, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням.

Матеріали справи не містять належних доказів направлення повідомлення про дострокове розірвання Договору на адресу відповідача. Водночас в матеріалах справи міститься відповідь відповідача на це повідомлення (лист від 15.06.2022). Крім того, відповідач під час судових засідань не заперечував проти отримання цього повідомлення. Отже, суд доходить висновку про отримання відповідачем вказаного повідомлення 18.05.2022.

Позивач зазначає, що 22 червня 2022 року відповідач особисто отримав повернення гарантійного платежу за Договором у сумі 3685 грн. Під час судових засідань відповідач підтвердив одержання від позивача гарантійного платежу за Договором у сумі 3685 грн.

Позивач вважає, що Договір припинив свою дію 17 червня 2022 року, оскільки його умови дозволяли будь-якій стороні розірвати його в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного повідомлення іншій стороні. Водночас, відповідач, станом на момент подачі позову, не виконав вимоги Договору в частині повернення об`єкту оренди.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги про зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди позивачу, стягнення неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України та неустойки передбаченої Договором.

Позивач вважає, що Договір припинив свою дію у червні 2022 року, оскільки його умови дозволяли будь-якій стороні розірвати його в односторонньому порядку шляхом направлення відповідного повідомлення іншій стороні.

Суд погоджується з таким висновком позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин першої та другої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Суд зауважує, що зазначеною нормою встановлено правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону, при цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Статтею 651 Цивільного кодексу України унормовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

З огляду на викладене, господарський суд зазначає, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін у порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. При цьому, зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 916/1684/18.

Суд наголошує, що стаття 291 Господарського кодексу України не містить жодної заборони сторонам за взаємною згодою визначити такий порядок припинення договору і не встановлює, що така умова договору є нікчемною або недопустимою. При цьому, ч. 3 ст.6 ЦК України передбачає право сторін в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Не можуть сторони відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Свобода договору заснована на свободі волевиявлення, а останнє, у свою чергу, спирається на свободу волі, що реалізується за допомогою диспозитивності норм цивільного права. Під диспозитивністю прийнято розуміти засновану на нормах даної галузі права юридичну свободу суб`єкта цивільних правовідносин здійснювати свої суб`єктивні права за своїм розсудом.

Таким чином, правовими засобами закріплення свободи договору традиційно розуміють норми-принципи, які проголошують свободу договору, свободу підприємницької діяльності та диспозитивні норми права, в яких втілено даний принцип.

Зміст принципу свободи договору розкривається в ст. 627 Цивільного кодексу України. Він є однією з фундаментальних засад цивільно-правового принципу диспозитивності, через який суб`єкти цивільного права набувають і здійснюють свої цивільні права вільно на свій розсуд (ч. 1ст. 12 Цивільного кодексу України).

Важливим елементом свободи договору є воля та її зовнішній вираз - волевиявлення.

Враховуючи викладене, з огляду на принцип диспозитивності договору, сторони мають право визначити його умови на власний розсуд.

Згідно зі ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями частини другої статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

З урахуванням наведеного вище, цивільне та господарське законодавство України зобов`язує сторін правочину (договору) при його вчиненні (укладенні) включити до змісту правочину (договору) передбачені законодавством обов`язкові умови та надає право сторонам правочину (договору) на власний розсуд визначити та погодити будь-які інші умови, в тому числі умови стосовно припинення договірних правовідносин.

Суд установив, що пунктом 6.1.8. Договору встановлено право Орендаря достроково розірвати Договір в односторонньому порядку, за умови повідомлення іншої сторони у строк не менш як за 30 (тридцять) днів до бажаної дати розірвання Договору.

Пунктом 6.1.8. Договору передбачено, що Орендодавець має право достроково розірвати Договір в односторонньому порядку, за умови повідомлення іншої сторони у строк не менш як за 30 (тридцять) днів до бажаної дати розірвання Договору.

Відповідно до п. 8.3. Договору цей Договір може бути достроково розірвано на вимогу однієї зі сторін за рішенням Господарського суду у разі невиконання іншою Стороною своїх зобов`язань за цим Договором та на інших підставах, передбачених законодавчими актами України. Крім того, договір може бути достроково розірвано в односторонньому порядку на вимогу однієї зі сторін, за умови повідомлення іншої сторони у строк не менш як за 30 (тридцять) днів до бажаної дати розірвання Договору. Орендодавець має право відмовитись від цього Договору і вимагати повернення Об`єкта, якщо Орендар не вносить орендну плату протягом одного місяця з дня закінчення строку платежу. У разі відмови Орендодавця від цього Договору він є розірваним з моменту одержання Орендарем повідомлення Орендодавця про відмову від Договору.

Згідно з п. 8.7. Договору цей Договір оренди припиняється в разі:

- закінчення строку, на який його було укладено;

- банкрутства Орендаря;

- загибелі Об`єкта;

- дострокового розірвання у разі, якщо Орендар не вносить орендну плату протягом одного місяця з дня закінчення строку платежу, відповідно до п. 8.3. цього Договору;

- дострокового розірвання за угодою сторін, або за рішенням Господарського суду;

- дострокового розірвання у односторонньому порядку за ініціативи однієї зі сторін.

Враховуючи викладене, виходячи зі змісту Договору, сторонами було узгоджено порядок відмови від цього договору та порядок припинення його дії, зокрема, право обох сторін на відмову від договору за умови попередження іншої сторони. При цьому, самостійною умовою такої відмови є письмове повідомлення про це.

Таким чином, сторони Договору, врахувавши встановлену законом свободу договору, на власний розсуд погодили підстави та порядок припинення дії цього Договору, що не суперечить вимогам статей 6, 525, 598, 627, 651 ЦК України та статей 188, 291 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 922/3248/18.

Суд також враховує, що Договір або окремі його положення недійсними в судовому порядку не визнавались.

Вказані вище обставини спростовують висновок відповідача про те, що позивач не мав права на розірвання спірного договору оренди в односторонньому порядку.

Беручи до уваги направлення позивачем та отримання 18.05.2022 відповідачем повідомлення про дострокове розірвання Договору, останній є розірваним з 18.06.2022.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Згідно з п. 8.9. Договору після закінчення строку дії Договору Орендар зобов`язаний в 2-денний термін передати Об`єкт за актом здачі-приймання Орендодавцю. Під час підписання акта Орендар передає Орендодавцю ключі від Об`єкта. У разі недотримання терміну передачі Об`єкта Орендар сплачує штраф у розмірі місячної орендної плати за кожен прострочений день.

Враховуючи дострокове розірвання Договору, відповідач мав у 2-денний термін передати Об`єкт за актом здачі-приймання Орендодавцю, але він цього вчасно не зробив.

Суд установив, що 05.12.2022 (тобто після відкриття провадження у справі) відповідач повернув Об`єкт позивачу, що підтверджується актом повернення приміщення № 55 16,75 м.кв. на першому поверсі готелю від 05.12.2022, який був підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Приймаючи до уваги повернення відповідачем об`єкту оренди після відкриття провадження у справі, що підтверджується актом повернення приміщення № 55 16,75 м.кв. на першому поверсі готелю від 05.12.2022, суд дійшов висновку, що провадження у справі в частині зобов`язання відповідача повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень частини нежитлові приміщення № 55 загальною площею 16,75 м.кв, що розташовані на 1-му поверсі будівлі готелю Орендодавця Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (літ. "А9" БТІ), що знаходиться за адресою: 61061, м.Харків, пр. Московський, 144, підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи викладене, судовий збір, сплачений за вимогу немайнового характеру, підлягає поверненню позивачу після подання останнім відповідного клопотання.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України у сумі 7370 грн, суд зазначає наступне.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 25.05.2022 у справі №904/4472/20, від 08.06.2021 у справі №916/1428/19.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України. Тобто необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Такого правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем дій з метою повернення орендованого майна позивачу після розірвання Договору чи створення позивачем перешкод у його поверненні. Отже, відповідач мав можливість для повернення орендованого майна у передбачений Договором строк, проте цього не здійснив, оскільки помилково вважав, що Договір діяв до 30.11.2022.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача неустойки на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України у сумі 7370 грн (за два календарних місяці) є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача передбаченої Договором неустойки за недотримання терміну передачі Об`єкта у сумі 221'100 грн, суд зазначає наступне.

Дійсно, пунктом 8.9. Договору передбачено, що у разі недотримання терміну передачі Об`єкта Орендар сплачує штраф у розмірі місячної орендної плати за кожен прострочений день.

Водночас суд наголошує, що неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Відтак, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 та враховуються судом при вирішенні цього спору.

Згідно зі ст.36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6 ст.13 Закону "Про судоустрій і статус суддів").

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз.3 п.4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 11.10.2005 №8-рп/2005 та абз.1 пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 31.03.2015 №1-рп/2015).

Суд зауважує, що у зв`язку з недотриманням відповідачем строку повернення орендованого приміщення, з останнього підлягає стягненню неустойка, яка передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України. Водночас, неустойка у розмірі місячної орендної плати за кожен прострочений день, яка передбачена п. 8.9. Договору, фактично за своєю суттю є неустойкою, встановленою ч. 2 ст. 785 ЦК України, тільки з іншим розміром майнової відповідальності.

Враховуючи викладене, одночасне стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, та неустойки, встановленої п. 8.9. Договором, призведе до порушення приписів ст. 61 Конституції України, якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 221'100 грн.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд вирішує питання, зокрема, про розподіл між сторонами судових витрат.

Позивачем у позовній заяві викладено вимогу про стягнення з відповідача 40'000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та у постанові Великою Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

В якості доказів понесених витрат на оплату послуг адвоката останнім надано суду:

- копію договору про надання правової допомоги № 21 від 01.08.2022;

- копію ордеру від 16.08.2022 серія АН № 1075704.

Щодо порядку обчислення гонорару.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Суд установив, що 01.08.2022 між адвокатом Скульським С.І. та позивачем укладено договір про надання правової допомоги № 21, форма і зміст якого відповідає положенням ст.27 Закону про адвокатуру, загальнім та спеціальнім вимогам цивільного законодавства, які застосовуються до договорів про падання послуг та містять своє відображення у гл.52 ЦК Україні "Поняття та умови договору", гл.63 ЦК Україні "Послуги. Загальні положення".

За приписами п. 4.1. договору про надання правової допомоги № 21 від 01.08.2022 розмір оплати праці адвоката по оформлення позову та супроводженню справи в суді за договором № 100/1п/20 від 01.12.2021, укладеним з ФО-П Гуляном М.І. складає 40'000 грн. Вказана сума є твердою та фіксованою. Замовник зобов`язаний сплатити адвокатський гонорар у сумі 40'000 грн на протязі 5 календарних днів з дня надходження стягнутої заборгованості на розрахунковий рахунок замовника.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великою Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Так, частина третя статті 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, вказано останнім у позовній заяві без зазначення витрат часу на надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд наголошує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Такий висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.

Відповідач з клопотанням про неспівмірність понесених позивачем судових витрат не звертався.

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу та часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача по стягненню з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у розмірі 1290,32 грн (40000*7370/228470).

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 110,55 грн (3427,05*7370/228470).

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Провадження у справі в частині зобов`язання Фізичну особу-підприємця Гуляна Мартика Івановича повернути об`єкт оренди шляхом виселення з нежитлових приміщень частини нежитлові приміщення № 55 загальною площею 16,75 м.кв, що розташовані на 1-му поверсі будівлі готелю Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист", - закрити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гуляна Мартика Івановича ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (61061, м. Харків, пр. Московський, 144, ) неустойку у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення у сумі 7370 грн, судовий збір у сумі 110,55 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1290,32 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно з ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач: Приватне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Харківтурист" (61061, м. Харків, пр. Московський, 144);

Відповідач: Фізична особа-підприємець Гулян Мартик Івановича ( АДРЕСА_1 ).

Повний текст рішення складено 27.01.2023.

Суддя І.В. Трофімов