ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2023 р. Справа№ 910/21809/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Кривошея Д.А.

від відповідача: Шерстобитова Д.С.

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022

у справі № 910/21809/21 (суддя Джарти В.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс"

про стягнення 52 200,00 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2021 року Міністерство оборони України звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" про стягнення суми за банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v у розмірі 52 200,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку з невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" умов укладеного з позивачем договору від 05.07.2018 № 286/2/18/62 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідач зобов`язаний сплатити позивачу грошову суму відповідно до умов гарантії.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21809/21 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" на користь Міністерства оборони України 52 200 грн 00 коп. суми за банківською гарантією, а також 2270 грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки в межах судового розгляду у справі № 910/15885/19 встановлено порушення Товариством зобов`язань за Договором поставки №286/2/18/62 від 05.07.2018, то позовні вимоги про стягнення банківської гарантії є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду та клопотання про розгляд справи за його участі. Також апелянтом заявлено клопотання про витребування доказів судом.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, апелент зазначає, що:

- судом першої інстанції не було взято до уваги недоведеність позивачем настання гарантійного випадку за банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v, оскільки відповідач участі у справі № 910/15885/19 не приймав, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 51 ГПК України встановлені у відповідному судовому рішенні обставини не мають юридичних наслідків при розгляді цього спору;

- Товариство не могло розпочати поставку товару до моменту підтвердження реєстрації Договору поставки від 05.07.2018 № 286/2/18/62 Казначейством України, а отже набрання ним сили;

- у відповідності до умов договору поставки та умов Інкотермс позивач зобов`язаний був надати третій особі повідомлення про час та пункт прийняття поставки, однак в матеріалах справи такі документи відсутні. У зв`язку з цим апелянт вважає, що саме кредитор (позивач у цій справі) не виконав свого зобов`язання за договором, а тому відповідальність постачальника виключається;

- в матеріалах справи відсутні дані та докази не лише про дату реєстрації органом державного казначейства України договору поставки та й взагалі про таку реєстрацію, що виключає дійсність такого договору, а отже і наявність порушення виконання його умов сторонами;

- судом першої інстанції в порушення вимог ст. 162 ГПК України не враховано ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку ціни позову та гарантійного платежу, який заявлено до стягнення на користь Міністерства оборони України;

- вирішуючи даний спір, місцевим господарським судом не було застосовано до спірних правовідносин норму матеріального права, що підлягала застосуванню, зокрема, приписів ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і теж саме порушення умов договору;

- заява (вимога) підписана особою, що належним чином не підтвердила надані їй повноваження на представництво інтересів Міністерства оборони України та право підпису цієї заяви в інтересах зазначеного державного органу, а саме приєднані до вимоги довіреності були засвідчені з порушенням вимог ДСТУ 4163-2003.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Позивач та третя особа не скористались своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 263 ГПК України, та не подали суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що у відповідності до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21809/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

Після надходження матеріалів справи, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.11.2022 поновлено Приватному акціонерному товариству "АЙБОКС БАНК" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21809/21; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача на вказане судове рішення; закінчено проведення підготовчих дій; повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 16.01.2023; роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 09.01.2023; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 09.01.2023.

Розгляд клопотань.

Колегія суддів, за результатами обговорення та дослідження доводів клопотання і заперечень проти його задоволення, протокольною ухвалою від 16.01.2023 відмовила у його задоволенні з урахуванням приписів ст. 269 ГПК України.

Явка представників сторін.

В судове засідання 16.01.2023 представник третьої особи не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому чинним процесуальним законодавством порядку. Клопотань та заяв до початку судового розгляду справи від даного учасника справи не надходило, про поважність причин неприбуття в судове засідання не повідомлялось.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін та третьої особи обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника третьої особи, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.01.2023 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовільнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 16.01.2023 заперечив проти доводів апелянта та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

05.07.2018 між Міністерством оборони України (замовник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРО КЛАСС" (постачальник за договором, третя особа у справі) укладено Договір №286/2/18/62 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язався у 2018 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (казан електричний для варіння їжі КВЕ-400 у кількості 20 штук вартістю 1 044 000,00 грн), зазначений у специфікації, а Замовник - забезпечити приймання та оплату товару (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору строк постачання встановлено до 31.08.2018 включно.

Згідно з п. 3.1. Договору його ціна становить 1 044 000,00 грн з ПДВ.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що товар постачається на умовах DDP - склад Замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці Замовника, яка є невід`ємною частиною Договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Відповідно до п. 11.3 договору Товариство забезпечило виконання зобов`язань за договором у розмірі 5% вартості договору банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v у розмірі 52 200,00 грн.

За умовами банківської гарантії № 3706-0718/ERL3v від 03.07.2018 Банк гарантував безумовно та безвідклично виплатити Міністерству кошти в сумі 52 200,00 грн, після одержання письмової вимоги бенефіціара, в якій стверджується про те, що Товариство (принципал) не виконав (неналежно виконав) свої зобов`язання щодо якості, кількості та строків поставки товару відповідно договору.

Термін дії гарантії встановлено з 03.07.2018 по 01.02.2019 і будь-яка письмова вимога бенефіціара на оплату має бути отримана гарантом за адресою: 03150, м. Київ, вул. Ділова, 9А.

У зв`язку з неналежним виконанням третьою особою умов договору поставки Міністерством оборони України на адресу відповідача направлено вимогу від 26.12.2018 № 286/6/7042 про перерахування на реєстраційний рахунок Міністерства забезпечення виконання договору в сумі 52 200,00 грн.

Листом № 411/12-б/б-01 від 25.01.2019 відповідач відмовив у задоволенні вимоги бенефіціара, не погодившись з якою Міністерством оборони України пред`явлено позов про стягнення коштів за банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v у розмірі 52 200,00 грн.

Отже, спір у справі стосується встановлення наявності правових підстав для стягнення з Банку грошових коштів за банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі банківської гарантії. Особливості регулювання цих правовідносин визначено, зокрема, параграфом 4 глави 49 Цивільного кодексу України, положеннями глави 22 Господарського кодексу України, Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, Уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Статтею 546 ЦК України унормовано види забезпечення виконання зобов`язання.

Зокрема, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно ч. 1 ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

При цьому, у відповідності до ст. 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Суд зазначає, що гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником. Проте, особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний, автономний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

За приписами ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Згідно з п. 3 р. I Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.2004 №639, гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин; гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Згідно з п. 1 гл. 2 р. III вказаного Положення, у разі настання гарантійного випадку і для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, бенефіціар може подати безпосередньо до банку-гаранта або до банку-резидента (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).

Відповідно до п. 2 р. І Положення, безумовна гарантія - гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

Поряд з цим статтею 1 Уніфікованих правил для гарантій за вимогою в редакції 1992 року (публікація Міжнародної торгової палати №458 (МТП №458) визначено, що ці правила застосовуються до будь-якої банківської гарантії або доповненню до неї, яку гарант зобов`язався надати та в якій зазначено, що вона складена згідно з цими правилами (публікація МТП №458) та обов`язкова для всіх сторін в гарантійному зобов`язанні, якщо інше прямо не зазначено в гарантії або доповненні до неї.

Згідно пункту 2 вказаних Правил гарантія за своєю природою є самостійною угодою, незалежною від основного контракту або тендера, на яких вона ґрунтується, а тому гарант ніяким чином не пов`язаний таким контрактом або тендером, незважаючи на те, що посилання на них міститься в тексті гарантії. Обов`язок гаранта - це сплата грошової суми, зазначеної у гарантії, при представленні письмової вимоги її сплатити і інших документів, зазначених у гарантії, які за зовнішніми ознаками відповідають умовам, описаним у гарантії.

У спорі, що розглядається гарантія є безумовною і безвідкличною, тобто це гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

При цьому в частині змісту вимоги та доданих до неї документів законодавцем чітко встановлено, що обов`язковим є зазначення у вимозі або у доданих до неї документах того, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Проте обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

При вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку - гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19.

Як на підставу настання гарантійного випадку, позивач посилається на те, що постачальник не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного постачання товарів за договором від 05.07.2018 № 286/2/18/62, що зокрема підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 у справі № 910/15885/19 за позовом Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Класс» про стягнення 262 044,00 грн. штрафних санкцій, з яких 188 964,00 грн. пені та 73 080,00 грн. штрафу.

Вказаним судовим рішення позовні вимоги задоволені повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачено ч. 4 ст. 75 ГПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Беручи до уваги те, що судове рішення у справі № 910/15885/19 набрало законної сили, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України встановлені в цій справі обставини, зокрема, щодо неналежного виконання постачальником договірних зобов`язань, - не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Посилання апелянта на приписи ч. 2 ст. 51 ГПК України відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки у даному спорі не підлягають доведенню саме ті обставини, що стосуються постачальника (третьої особи у цій справі) та неналежного ним виконання зобов`язань. Тоді як, у судовому рішенні №910/15885/19 фактичні дані щодо особи відповідача не встановлювались та, відповідно, не беруться під час розгляду цього спору.

При цьому, апеляційна інстанція звертає увагу на те, що положення вищенаведеної норми процесуального закону застосовуються у правовому взаємозв`язку з приписами ч. 4 ст. 74 ГПК України, яка чітко окреслює ознаки преюдиційності - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з цим, на захист процесуальних прав таких осіб, що не брали участі у справі, частина 5 статті 75 ГПК України визначає, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З урахуванням наведеного, судова колегія здійснює оцінку і дослідження доводів апелянта в частині спростовування обставин неналежного виконання договірних зобов`язань постачальником, що не перебували на розгляді в рамках вирішення спору у справі № 910/15885/19.

Твердження апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації договору поставки органом державного казначейства України оцінюються судовою колегією критично, оскільки, як підставно зауважено судом першої інстанції, вчинення Міністерством конклюдентних дій з перерахування на рахунок третьої особи коштів за товар само по собі свідчить про прийняття його на відповідний облік. В свою чергу без дотримання таких вимог орган казначейства не підтвердив би правомірність та не надав би дозвіл на перерахування коштів за договором поставки.

В контексті наведеного визнаються як безпідставні доводи апелянта про неможливість здійснення третьою особою поставки товару до моменту підтвердження реєстрації договору поставки органами казначейства.

Аргументація апеляційної скарги в частині відсутності настання прострочення виконання постачальником свого зобов`язання не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в п. 5.2 договору поставки визначено, що місце поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства, яка є невід`ємною частиною цього договору. В додатку 12.1.1 до договору «Рознарядка Міністерства оборони України за Специфікацією» визначено перелік військових частин та їх адреси, куди повинно було бути поставлено товар у строк до 31.08.2018 включно. Отже, сторонами правочину, в його умовах чітко окреслено місце поставки, а відтак у вчиненні додаткових дій зі сторони позивача для належного повідомлення постачальника про місце поставки, на чому наполягає апелянт згідно правил Інкотермс, у даному випадку відсутня необхідність.

За сукупністю вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач належними, допустимими та достовірними доказами з урахуванням приписів ч. 5 ст. 75 ГПК України обставин неналежного виконання третьою особою договірних зобов`язань з поставки товару у визначений в ньому строк не спростовано. А відтак, доводи апелянта про недоведеність позивачем настання гарантійного випадку за банківською гарантією від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. Факт порушення третьою особою договірних зобов`язань підтверджено належними засобами доказування.

Як вже зазначалось у цій постанові, на адресу відповідача була надіслана вимога від 26.12.2018 № 286/6/7042 про сплату грошового забезпечення в розмірі 52 200,00 грн згідно банківської гарантії від 03.07.2018 №3706-0718/ERL3v.

Так, у пред`явленій позивачем вимозі до Банку Міністерством вказано договір від 05.07.2018 № 286/2/18/62, в рахунок забезпечення виконання якого надано гарантію від 03.07.2018 № 3706-0718/ERL3v, зазначено суму, належну до сплати, яка відповідає сумі, на яку видано вказану гарантію, а також наведено зміст допущеного постачальником за договором порушення - товар станом на 31.08.2018 повністю не поставлено.

При цьому, як уже зазначено вище, факт порушення третьою особою зобов`язання за договором поставки в частині строків постачання товару встановлено у рішенні Господарського суду міста Києва від 27.01.2020 у справі № 910/15885/19, яке набрало законної сили.

Вказану вимогу, як зазначає відповідач у відповіді на неї, отримано Банком 15.01.2019, тобто в межах строку дії банківської гарантії.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що до вимоги не було додано належних документів, що підтверджували повноваження підписанта, колегія суддів зазначає, що до вимоги було додано дві довіреності, які підтверджували повноваження підписанта директора Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України В. Гулєвича. Доводи скаржника про те, що довіреність не була завірена згідно ДСТУ 4163-2003, на переконання колегії суддів, є лише формальною підставою щодо форми вимоги, оскільки невідповідність документів за формою Національному стандарту України ДСТУ 4163-2003 не може нівелювати стандарт допустимості доказів. При цьому, довіреність на Гулєвича В.В. є достатньою для підтвердження правомірності засвідчення останнім документів.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач взяв на себе безумовні та безвідкличні зобов`язання щодо виплати позивачу суми гарантії у разі невиконання (неналежного виконання) умов договору поставки від 05.07.2018 № 286/2/18/62, неналежне виконання якого встановлено судовим рішенням.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги Міністерства оборони України про стягнення банківської гарантії у сумі 52 200,00 грн є обґрунтованими, а відтак правомірно задоволені місцевим господарським судом.

Відносно доводів апелянта щодо подвійної відповідальності третьої особи за одне і те ж порушення договірних зобов`язань, колегія суддів зазначає, що неустойка і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності. Відтак, порушень приписів ст. 61 Конституції України в даному випадку не вбачається.

Крім того, судова колегія визнає обгрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що реалізація Міністерством права на стягнення з Товариства коштів у вигляді штрафу за порушення умов договору поставки №286/2/18/62 від 05.07.2018 не є правовою підставою для припинення зобов`язання Банку зі сплати гарантійного платежу за наданою гарантією.

Щодо аргументації апеляційної скарги про недотримання місцевим господарським судом приписів ст. 162 ГПК України в частині неврахування факту ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку ціни позову судова колегія зауважує, що у відповідності до банківської гарантії Банк зобов`язався виплатити бенефіціару 52 200,00 грн, після одержання письмової вимоги бенефіціара, в якій стверджується про те, що Товариство (принципал) не виконав (неналежно виконав) свої зобов`язання. Відтак порушень положень вищенаведеної норми процесуального закону не вбачається.

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, аргументація апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення прийнято місцевим господарським судом з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, - не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21809/21 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "АЙБОКС БАНК" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21809/21 підлягає залишенню без задоволення.

Судові витрати.

Судовий збір, сплачений учасником справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладається на апелянта (відповідача).

Керуючись Главою 1 Розділу ІV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.07.2022 у справі №910/21809/21 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 23.01.2023.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов