Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2023Справа № 910/10399/18

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Сабалдаш О. В., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма"

до 1) Прокуратури Закарпатської області;

2) Державної казначейської служби України

про стягнення майнової та моральної шкоди

за участю представників:

від позивача: Олійник Л. А.

від відповідача-1: Дергунов Д. C.

від відповідача-2: Фонарюк Г. Г.

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 до Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Віма" (далі - ТОВ "Віма", позивач) до Прокуратури Закарпатської області (далі - Прокуратура, відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - Казначейство, відповідач-2) про стягнення 1 002 116,20 євро збитків (реальні збитки та упущена вигода) та 1 000 000,00 грн. моральної шкоди.

У обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що з вини працівників Прокуратури були порушені права позивача, а саме: незаконно вилучено майно ТОВ "Віма" (обладнання для виготовлення взуття), яке у подальшому було повернуте позивачу в неповному обсязі та у зношеному стані, внаслідок чого це майно (обладнання) стало непридатним для використання за призначенням. За таких обставин позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду.

У позові ТОВ "Віма" просило стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України реальні збитки в розмірі 73 090,18 євро та упущену вигоду в розмірі 929 026,02 євро, що разом становить 1 002 116,20 євро, а також моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово, за результатами ухвалених судами рішень на користь позивача була стягнута вартість втраченого обладнання (реальні збитки) у розмірі 73 090,18 євро. Востаннє, постановою Верховного Суду від 01.06.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2021, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2021, скасовано в частині відмови у стягненні упущеної вигоди в розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн, у цій частині справу передано на новий розгляд.

Отже, предметом розгляду даної справи залишились позовні вимоги про стягнення з відповідачів упущеної вигоди в розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2022 справа у вказаній частині була прийнята до нового розгляду, у ній призначено підготовче засідання, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

У підготовчому засіданні представники відповідачів надали додаткові пояснення по справі з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.06.2022.

Під час розгляду справи по суті представник позивача підтримав та обґрунтував заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник прокуратури (відповідача-1) у судовому засіданні позов не визнав, зазначив, що вилучене у позивача обладнання для виготовлення взуття було передано слідчим на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід Плюс" відповідно до акту прийому-передачі від 02.10.2007 з метою його належного зберігання у якості речового доказу у кримінальному провадженні та подальшого цільового використання. У директора вказаного товариства (ОСОБА_2.) була взята схоронна розписка, якого попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 197, 388 КК України за порушення обов`язків щодо зберігання, охорони та приховування речових доказів, також йому було письмово заборонено використовувати у господарській діяльності передані на зберігання речові докази (обладнання). Тобто зберігачем речових доказів було визначено ТОВ "Інгрід Плюс" в особі директора ОСОБА_2. та саме він має нести відповідальність за неналежне зберігання обладнання. Також прокурор вказав, що доказів упущеної вигоди в матеріалах справи немає, використання ТОВ "Інгрід Плюс" обладнання у своїй господарській діяльності позивачем не надано, а наявний у справі договір оренди приміщення № 28/12 від 01.03.2006, де знаходилось обладнання (до початку розслідування Прокуратурою кримінальної справи), який був розірваний за ініціативою орендодавця, свідчить, що фактично у позивача не було місця для здійснення своєї діяльності (виробництва взуття), відтак, вимоги ТОВ "Віма" про стягнення упущеної вимоги є безпідставними.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди зазначив, що факт її завдання та розмір належним чином не обґрунтовано позивачем, не підтверджено належними доказами та засновано на припущеннях. Крім того, прокурор вказав про сплив строку позовної на звернення до суду із заявленими вимогами, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-2 (Казначейства) у судовому засіданні також проти позову заперечив, зазначив, що наданий розрахунок упущеної вигоди ґрунтується на припущеннях позивача. Зокрема, вказав, що договір оренди приміщення № 28/12 від 01.03.2006 був розірваний, тому у позивача був відсутній основний засіб провадження господарської діяльності (приміщення) і позивач не мав можливості здійснювати виготовлення продукції; позивачем не надано доказів того, що вилучене органами прокуратури у ТОВ "Віма" обладнання було втрачене з вини саме працівників прокуратури під час розслідування. Також вважав безпідставною вимогу про стягнення моральної шкоди, оскільки сам факт її завдання не підтверджений належними доказами, а директору ТОВ "Віма" ОСОБА_1 вже була відшкодована моральна шкода в сумі 387 150, 00 грн. у цивільній справі № 308/13083/15-ц за позовом цієї особи до Казначейства та Прокуратури. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та врахувавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2022 по даній справі, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наступного.

Як вже встановлено судами та підтверджено постановою Верховного Суду від 01.06.2022 у даній справі, 01.12.1999 ТОВ "Віма" було зареєстроване як підприємство, що ставить за мету виробництво взуття та надання інформаційних послуг.

У квітні 2006 з метою виробництва взуття ТОВ "Віма" придбало у швейцарської фірми "WIFI AG in Grunung" обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73 090,00 євро, яке у травні 2006 було ввезено на територію України, розмитнено та змонтовано у виробничу лінію в орендованому позивачем у ЗАТ "Ужгородський механічний завод" приміщенні, яке знаходилося за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30.

Після установки обладнання позивач, на підставі контракту № 8 від 08.04.2006, укладеного з фірмою "Paradiso", отримав сировину і почав виготовляти продукцію (взуття).

23.05.2007 слідчий з особливо важливих справ Прокуратури Кузан В. В. порушив кримінальну справу № 9706407 за фактом заволодіння службовими особами ТОВ "Віма" чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України.

30.05.2007 слідчим Кузаном В. В. були проведені обшуки у приміщеннях офісу позивача та приміщеннях, у яких проживала директор товариства ОСОБА_1. Під час проведення слідчих дій були вилучені оригінали бухгалтерських документів, документів, що підтверджували зовнішньоекономічну діяльність позивача, договори з контрагентами та документи, пов`язані з придбанням обладнання для виробництва взуття.

02.10.2007 слідчим Кузаном В. В. також був проведений огляд орендованих позивачем виробничих приміщень за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, та належного позивачу обладнання. За результатами огляду постановою слідчого Кузана В. В. від 02.10.2007 належне позивачу обладнання для виготовлення взуття загальною вартістю 73 090,00 євро було визнано речовим доказом у кримінальній справі № 9706407 та в той же день передано за актом на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс".

06.03.2008 слідчим Кузаном В.В. була порушена кримінальна справа № 9701808 стосовно директора ТОВ "Віма" ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 та ч. 2 ст. 209 КК України, та кримінальна справа № 9701808/2 - за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України.

У подальшому кримінальні справи №№ 9706407, 9701808 та 9701808/2 постановою слідчого Кузана В. В. від 06.03.2008 були об`єднані в одне провадження, якому був присвоєний № 9706407 та по якому пред`явлено обвинувачення директору ТОВ "Віма" ОСОБА_1. у вчиненні злочинів, передбачених частиною 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 222 та ч. 2 ст. 209 КК України.

03.04.2008 кримінальна справа № 9706407 була передана до суду, у супровідному листі до справи зазначалося, що речові докази - обладнання для виготовлення взуття, знаходяться на відповідальному зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс".

Вказана кримінальна справа розглядалася судами та органами досудового слідства неодноразово.

10.08.2015 прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Прокуратури старший радник юстиції Романець Ю. М. виніс постанову, якою закрив кримінальне провадження проти ОСОБА_1 (якому на день винесення документа прокурором було присвоєно № 0001332) на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 в суді у вчиненні злочинів та вичерпанні можливості їх отримання. Цією ж постановою було вирішено, що речові докази, вилучені в ході досудового розслідування, та обладнання для виготовлення взуття (згідно з протоколом огляду від 02.10.2007) загальною вартістю 73 090,00 євро підлягають поверненню представникам ТОВ "Віма".

Вказана постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалася та 21.08.2015 набрала законної сили.

Проте, як встановили суди, вилучене обладнання не було повернуто позивачу відразу після винесення постанови. Лише 26.09.2016 Прокуратура стала повертати позивачу вилучене у 2007 році обладнання та згідно з актом приймання-передачі частини речових доказів повернула представнику позивача: два повітряних компресора; 29.09.2016 - шість найменувань обладнання; 03.11.2016 - тринадцять найменувань обладнання, 08.11.2016 - п`ять найменувань обладнання.

13.12.2016 виконуючий обов`язки прокурора Закарпатської області листом № 17/7-858-07 повідомив ТОВ "Віма" про те, що іншу частину обладнання повернути неможливо у зв`язку з його відсутністю.

Наведені обставини стали підставою для звернення ТОВ "Віма" до суду з позовом про відшкодування збитків у вигляді вартості втраченого та пошкодженого обладнання, стягнення упущеної вигоди (неотриманого доходу) та моральної шкоди.

У подальшому, під час судового розгляду даної справи, на підставі спеціальних норм цивільного законодавства України - ст. 1173, 1174 ЦК України, що передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, суди встановили факт бездіяльності посадових осіб Прокуратури, які не виконали обов`язок щодо забезпечення схоронності вилучених речей (обладнання позивача) від пошкодження, псування, погіршення або втрати властивостей, що призвела до втрати та пошкодження обладнання під час його знаходження на зберіганні у ТОВ "Інгрід плюс", та перебувала (бездіяльність) у прямому причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням обладнання.

Тобто господарськими судами трьох інстанцій (неодноразово у цій справі) був встановлений склад цивільного правопорушення з боку Прокуратури у спірних правовідносинах, а саме - трьох його елементів: неправомірні дії (бездіяльність) органу прокуратури, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Зазначене стало підставою для стягнення на користь ТОВ "Віма" вартості втраченого обладнання (реальних збитків) у розмірі 73 090,18 євро за рахунок коштів Державного бюджету України.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 01.06.2022 позовні вимоги ТОВ "Віма" про стягнення упущеної вигоди у розмірі 929 026,02 євро та моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. були направлені на новий розгляд.

У своїй постанові від 01.06.2022 Верховний Суд зазначив, що розглядаючи вимоги про стягнення упущеної вигоди, суди вчергове не встановили всіх обставин, що мають суттєве значення у справі, не здійснили мотивовану оцінку кожному вагомому аргументу та доказу сторін. Зокрема, суди не надали оцінку доводам позивача щодо:

- того, якби в діяльність позивача не втрутилася Прокуратура, його господарська діяльність так би і продовжувалася;

- здійснення з січня 2008 року виготовлення продукції (взуття) ТОВ "Інгрід плюс" за допомогою вилученого у ТОВ "Віма" обладнання та його колишніх працівників;

- здійснення позивачем виробничої діяльності у період з дати розірвання договору оренди до дати відкриття кримінального провадження, який було взято для розрахунку упущеної вимоги.

Також Верховний Суд зробив висновок про помилкове застосування судами положень ст. 225 ГК України до спірних правовідносин в частині стягнення упущеної вигоди, що мають характер деліктних, а не господарських.

Виконуючи зазначені вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 01.06.2022, суд виходив з наступного.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.

Приписами статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/180.

Крім того, позивач повинен довести факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Вказані висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18.

Як вбачається з позову, в обґрунтування розрахунку упущеної вигоди в розмірі 929 026,02 євро позивач вказує, що у період з червня 2006 по травень 2007 року (до початку розслідування прокуратурою кримінальної справи) ТОВ "Віма" виготовило 17 144 пари взуття і за це отримало 83 196,30 євро. Таким чином, на думку позивача у період з 30.05.2007 по 30.07.2018 (134 місяці - період протягом якого вилучене майно зберігалось як речові докази), ТОВ "Віма" мало б можливість отримати дохід у сумі 929 026,02 євро (83 196,30 євро / 12 місяців * 134 місяця).

Перевіряючи вказані доводи позивача, суд враховує, що свою виробничу діяльність (виготовлення взуття) за допомогою придбаного у фірми "WIFI AG in Grunung" обладнання, ТОВ "Віма" здійснювало в приміщенні за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, орендованому у ЗАТ "Ужгородський механічний завод" на підставі договору оренди № 28/12 від 01.03.2006.

Строк дії вказаного договору сторони погодили до 28.02.2007 (п. 7.1), проте, як свідчать матеріали справи, строк дії цього договору після його закінчення сторонами продовжений не був через систематичну несплату ТОВ "Віма" орендної плати.

Доводи позивача про те, що він мав намір продовжувати строк дії цього договору оренди, суд до уваги не приймає, оскільки відповідні докази на підтвердження цих обставин у матеріалах справи відсутні.

Також у справі немає належних доказів того, що після закінчення вказаного договору оренди позивач фактично (без договору оренди) продовжував здійснювати виробничу діяльність з виготовлення взуття за допомогою свого обладнання (до травня 2007) у орендованому приміщенні за адресою м. Ужгород, вул. Гагаріна, 30, чи будь-якому іншому приміщенні (відсутні договори оренди приміщення, укладені позивачем з орендодавцями, датовані після 28.02.2007; первинні бухгалтерські документи про закупівлю сировини; угоди на продаж готової продукції; докази утримання персоналу (зокрема, з виплати заробітної плати робітникам, сплату податків, тощо).

Отже, твердження позивача про те, що він отримав прибуток в сумі 83 196,30 євро у період з червня 2006 по травень 2007 року матеріалами справи не підтверджено.

При цьому в контракті на поставку взуття та напівфабрикатів з сировини замовника № 8 від 08.04.2006, укладеному ТОВ "Віма" з Фірмою "Paradiso", на який посилався позивач, хоч і вказано, що строк його дії до 31.12.2007, проте, наявні в матеріалах справи рахунки-фактури (інвойси), сертифікати походження, CMR, що стосуються цього контракту, датовані останнім числом - 13.01.2007. Після цієї дати у матеріалах справи немає доказів співпраці позивача з указаним контрагентом.

Позивач також надав суду контракт № 2 від 17.03.2007, укладений між ТОВ "Віма" та Фірма "SC Gabbiano Impex" s.r.l., однак, доказів фактичного виконання його сторонами у матеріалах справи також немає.

Крім того, суд відхиляє доводи позивача про наявність товарообігу у ТОВ "Віма" за період з червня 2006 по травень 2007, з посиланням на надані ним докази - інвойси за період з листопада 2002 по лютий 2006 з Фірмою "Марчелліно", Calzaturificio Linea B.B.B., Calzaturificio "Сlass" srl"; рахунки ТОВ "Віма" по рахунку бухгалтерського обліку № 37 "розрахунки з різними дебіторами" з березня 2006 по травень 2006 та банківські виписки з рахунку позивача починаючи з грудня 2002 року, оскільки вони не стосуються визначеного ним періоду (червень 2006 - травень 2007).

Отже, позивач не довів належними доказами факту здійснення власної виробничої діяльності у період з дати розірвання договору оренди (28.02.2007) до початку розслідування Прокуратурою кримінальної справи (травень 2007), що свідчить про необґрунтованість його розрахунку упущеної вигоди.

Також суд прийшов до висновку, що вказаний розрахунок на суму 929 026,02 євро носить теоретичний та необ`єктивний характер, оскільки виходячи з матеріалів справи, підстав вважати, що за 134 місяці (з 30.05.2007 по 30.07.2018), тобто протягом більше 11 років позивач кожен місяць міг би отримувати дохід у сумі 6 933,03 євро і цей дохід був би стабільним, незмінним і щомісяця складав би не меншу суму, зважаючи на можливі зміни протягом цього часу попиту на продукцію позивача, конкуренції, інших процесів на відповідному ринку та економічну ситуацію в країні в цілому, а не тільки на бездіяльність Прокуратури, як причини неотримання доходу. При тому, вже як встановлено, у ТОВ "Віма" не було навіть достатньо коштів для сплати оренди приміщення.

З приводу доводів позивача про те, що ТОВ "Інгрід плюс" за допомогою вилученого Прокуратурою у ТОВ "Віма" обладнання вже у січні 2008 року та протягом тривалого часу здійснювало виготовлення продукції (взуття), що на його думку підтверджує факт наявності упущеної вигоди, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось, належне позивачу обладнання 02.10.2007 було передане на відповідальне зберігання ТОВ "Інгрід плюс" з попередженням директора товариства ОСОБА_2. про кримінальну відповідальність за ст. 197, 388 КК України за порушення обов`язків щодо зберігання та охорони цих речових доказів, а також їх приховування.

Тобто використовувати вилучене обладнання ТОВ "Інгрід плюс" було заборонено, оскільки відповідні дії тягнуть кримінальну відповідальність, що підтверджується копіями наявних у справі матеріалів кримінального провадження № 0002960 від 29.08.2013 стосовно підозрюваного директора ТОВ "Інгрід плюс" ОСОБА_2. Зокрема постановою Прокуратури Закарпатської області від 23.12.2016 відносно ОСОБА_2 було розпочате кримінальне провадження за фактом виявлення нестачі обладнання для виготовлення взуття, яке було передане на зберігання ТОВ "Інгрід плюс".

Також дослідивши наявні у матеріалах справи копії банківських виписок з рахунку ТОВ "Інгрід плюс", вантажно-митних декларацій ТОВ "Інгрід плюс", листів органів прокуратури, матеріалів службової перевірки та матеріалів кримінальної справи порушеної щодо директора ТОВ "Інгрід плюс" ОСОБА_2., суд дійшов висновку, що ці докази спростовують доводи позивача про те, що ТОВ "Інгрід плюс" здійснювало виготовлення продукції за допомогою обладнання та працівників позивача, починаючи з 2008.

Як зазначив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 по справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18), вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Отже, встановивши обставини та дослідивши докази, на які звернув увагу Верховний Суд у цій справі, господарський суд доходить висновку, що позивач не довів належним чином факту понесення ним упущеної вигоди та не надав належних, допустимих та достовірних доказів таким обставинам.

З огляду на викладене позовні вимоги ТОВ "Віма" про стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн., суд врахував наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації юридичної особи.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, потрібно розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 у даній справі наголосив на тому, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано в повній мірі обставини щодо підтвердження факту приниження ділової репутації діяннями працівників Прокуратури (з урахуванням обставин дев`ятирічного розслідування кримінальної справи, закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості керівника Товариства; вилучення та втрати обладнання; втрати документації, припинення виготовлення продукції; втрати замовників; здійснення до контрагентів позивача і інших органів запитів, що містили негативну інформацію про Товариство тощо) та не досліджено належним чином пов`язані з аргументами відповідача докази.

Виконуючи зазначені вказівки суду касаційної інстанції, господарський суд виходив з такого.

Протягом всього розгляду справи ТОВ "Віма" вказувало, що в процесі дев`ятирічного розслідування кримінальної справи, враховуючи вилучення та втрату обладнання для виробництва взуття, була принижена ділова репутація позивача, яка формувалася з 1999 року. Також ТОВ "Віма" втратило документацію, яка містила комерційну таємницю, втратило засоби виробництва (обладнання), припинило виготовлення продукції, втратило замовників та більшість трудового колективу, і фактично збанкрутіло.

У силу статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Способами захисту ділової репутації може бути вимога про відшкодування збитків та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної такими порушеннями юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються відповідно до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Визначення терміну "ділова репутація" наведено у п. 26 ч. 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за змістом якої діловою репутацією є сукупність документально підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про відповідність її господарської та/або професійної діяльності вимогам законодавства.

Судом вже встановлено, що з травня 2007 року Прокуратурою Закарпатської області протиправно здійснювалось кримінальне переслідування директора ТОВ "Віма" ОСОБА_1 , у ході якого незаконно було вилучене обладнання товариства вартістю 73 090,00 євро, яке перебувало у робочому стані. Незаконність таких дій відповідача-1 підтверджується постановою прокурора про закриття кримінального провадження проти ОСОБА_1. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості останньої, також про це свідчить факт повернення вилученого обладнання (хоч і неналежного).

Із указаного можна зробити висновок, що обставини закриття кримінального провадження та його наслідки свідчать про те, що господарська діяльність ТОВ "Віма" на час відкриття кримінального провадження відповідала вимогам чинного законодавства, товариство виготовляло свою продукцію, співпрацювало зі своїми контрагентами, мало своє коло споживачів, що підтверджується матеріалами справи, тобто ТОВ "Віма" мало певну ділову репутацію.

Проте, діями органів прокуратури під час досудового розслідування вищезазначеної кримінальної справи діловій репутації ТОВ "Віма" була завдана шкода.

Зокрема, з наявних матеріалів справи вбачається, що слідчими Прокуратури Закарпатської області вчинялись дії з вилучення обладнання, на якому здійснювалось виробництво продукції, вилучення бухгалтерської документації у товариства, аналогічна виїмка первинної документації (що стосувалась господарської діяльності ТОВ "Віма") була проведена також у митних, податкових органах та банківських установах. Також були допитані у якості свідків представники контрагентів позивача, із якими останній мав ділові відносини (Фірми "Paradiso", Фірми "Wifi Ag in Grundung", Фірми "Bennink en Straeter"), представники митниці та податкових органів, представники банківських установ, у яких розміщувались банківські рахунки позивача.

При цьому після вилучення у позивача обладнання господарська діяльність ТОВ "Віма" була зупинена, товариство не отримувало дохід від своєї діяльності, обладнання було повернуте позивачу лише у вересні 2016 року у неповній комплектності та зношеному стані, що стало причиною неможливості його використання позивачем у господарській діяльності. Товариство втратило засоби виробництва (обладнання), втратило замовників та більшість трудового колективу. Вказані обставини сторонами не заперечуються та визнаються.

Отже, фактично дії працівників Прокуратури протягом дев`ятирічного розслідування справи, без доведення винуватості керівника ТОВ "Віма", спричинили приниження ділової репутації Товариства, яку останній формував з 1999 року (з моменту його реєстрації).

Крім того, як вже встановлено судом, виробниче обладнання позивача передавалось на зберігання іншій особі (ТОВ "Інгрід плюс"), господарською діяльністю якого є виробництво галантерейних та дорожніх виробів зі шкіри та матеріалів, що на думку суду свідчить про те, що мало місце розголошення інформації щодо технології виробництва, яка використовувалось позивачем за допомогою вилученого у нього обладнання, а через проведення численних виїмок у ТОВ "Віма" позивач втратив документацію, яка містила комерційну таємницю.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що внаслідок протиправних дій Прокуратури позивачу була спричинена моральна шкода у вигляді приниження його ділової репутації, розголошення комерційної таємниці, а також зниження престижу товариства.

У свою чергу, наявність факту завдання моральної шкоди позивачу при вже встановленому складі цивільного правопорушення з боку відповідача-1 (зокрема, протиправної поведінки та причинно-наслідкового зв`язку - відповідно до ст. 1174 ЦК України), є підставою для стягнення з Прокуратури на користь ТОВ "Віма" компенсації за спричинення такої шкоди.

При цьому доводи відповідачів про те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.06.2016 у справі № 308/13083/15-ц, що набрало законної сили, директору ТОВ "Віма" ОСОБА_1. вже було відшкодовано моральну шкоду в розмірі 385 150,00 грн., а тому немає підстав для повторного відшкодування такої шкоди на користь ТОВ "Віма", суд відхиляє.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що моральна шкода, завдана незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури, була стягнута на користь ОСОБА_1 як фізичної особи, а не на користь товариства. У вказаній справі оцінка протиправності поведінки надавалась судом не тільки діям органів прокуратури, але й іншим органам досудового розслідування, та з урахуванням таких дій, як накладення арешту на особисте майно ОСОБА_1 , оформлення їй підписки про невиїзд. Тобто предметом розгляду тієї справи було порушення інтересів фізичної особи, які є відмінними від інтересів товариства. Отже, доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Також господарський суд керується вказівками Верховного Суду, наданими у постанові від 01.06.2022 у даній справі, при визначенні розміру моральної шкоди Зокрема, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди має бути визначеним потерпілою особою у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. При визначенні розміру моральної шкоди варто виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності, при чому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Ураховуючи наведене, господарський суд погоджується з доводами позивача про те, що ЦК України, як і інші законодавчі акти, не містить норми, що детально регламентують методику розрахунку - критерії визначення розмірів моральної шкоди суб`єкта господарювання. Тож, суд має враховувати принципи, засади цивільного законодавства та у разі неможливості точно встановити розмір справедливої компенсації моральної шкоди, який заявлено до стягнення, керуючись принципом справедливості, визначити розмір такої компенсації з урахуванням усіх обставин конкретної справи.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ у справі "Олюджіч проти Хорватії").

Отже, вирішуючи питання про розмір компенсації завданої моральної шкоди позивачу, суд врахував: з одного боку - характер самого порушення прав позивача (відкриття кримінального провадження, що має більш тяжкі наслідки, ніж притягнення до інших видів відповідальності (адміністративної, господарсько-правової, цивільної); вчинення такого порушення органами прокуратури; дев`ятирічне розслідування органами прокуратури кримінальної справи, значимість та тривалість негативних наслідків для господарської діяльності ТОВ "Віма"; наявність вимушених змін в діяльності товариства, що полягає в необхідності вжиття додаткових заходів для захисту своїх прав (звернення до правоохоронних органів, пошук доказів, звернення до суду, тощо); ступінь зниження престижу (позивач втратив нормальні ділові стосунки, довіру споживачів); з іншого боку суд також враховує - визнання дій Прокуратури незаконними, що само по собі вже містить частину сатисфакції порушених прав позивача, завищений розмір заявленого відшкодування (1 млн. грн), який не повинен призводити до збагачення позивача, повне задоволення вимог ТОВ "Віма" в частині стягнення майнової шкоди у вигляді вартості втраченого обладнання, достатність визначеної судом суми для розумного задоволення інтересів позивача.

Таким чином, керуючись принципом справедливості та співмірності, з урахуванням усіх обставин даної справи, суд задовольняє вимогу ТОВ "Віма" про стягнення моральної шкоди частково та стягує з Прокуратури в рахунок її відшкодування 300 000,00 грн.

Щодо порядку стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначаються гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно зі статтею 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, входить до компетенції Державного казначейства України.

Отже, позовні вимоги ТОВ "Віма" про стягнення моральної шкоди задовольняються шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України через Державну казначейську службу.

Стосовно заяв відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності, суд зазначає, що наведені у цих заявах доводи вже були предметом розгляду під час попереднього розгляду даної справи у Верховному Суді, який у постанові від 23.06.2020 дійшов висновку про те, що ТОВ "Віма" звернулося до суду з даним позовом в межах трирічної позовної давності, відтак, підстав для повторного розгляду та надання оцінки доводам учасників справи в цій частині немає.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, суд не здійснює розподіл витрат зі стягнення судового збору з ТОВ "Віма", оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" до Прокуратури Закарпатської області та Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Віма" (88000, м. Ужгород, вул. Минайська, буд. 15/32; ідентифікаційний код 30624063) моральну шкоду у сумі 300 000 (триста тисяч) грн. 00 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, його вступну та резолютивну частини проголошено в судовому засіданні у присутності учасників справи 12 січня 2023 року.

Повний текст рішення складений 27 січня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.