ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/459/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: А.І.Ярош,

суддів Г.І. Діброви, Н.М. Принцевської

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю представників:

від позивача: Кочуров А.А., Омельченко О.А.

від відповідача: Желясков Ф.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу фізичної особи- підприємця Омельченко Олександра Антоновича

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.10.2022 року, суддя в І інстанції С.В. Літвінов, повний текст якого складено 03.11.2022 в м. Одесі

у справі № 916/459/22

за позовом: фізичної особи- підприємця Омельченко Олександра Антоновича

до відповідача: Комунального підприємства "ВОДОКАНАЛ"

про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення 3903,05 грн.

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року фізична особа- підприємець Омельченко Олександр Антонович звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Комунального підприємства "ВОДОКАНАЛ" про зобов`язання останнього здійснити встановлення засобу обліку холодної води на об`єкті - тимчасова споруда торговий павільйон-піцерія, який належить позивачу за адресою: м. Арциз Болградського району Одеської області, вул. Добровольського, 7, в місці згідно чинного договору № 21103 про надання послуг з централізованого постачання холодної води 2019 року, а саме: підсобне приміщення (кухня) та стягнути понесені збитки у розмірі 3903,05 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що 16.04.2021 року КП «Водоканал» без погодження з позивачем, самостійно, без обґрунтування причин, склав акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, яким визначено інше місце встановлення засобу обліку холодної води: в колодязі, та проведено його опломбування. На підписання акту позивач нікого не уповноважував.

На думку позивача, такі дії відповідача по перенесенню засобу обліку на його об`єкті є неправомірними та такими, що порушують умови укладеного між сторонами договору, а також такими, що порушують його законні права на забезпечення водопостачанням.

Також позивач вважав, що відповідач, здійснюючи необґрунтоване відключення послуг водопостачання (водовідведення) з 26.03.2021 по 31.03.2021 завдав шкоди роботі піцерії, яка в силу особливостей технологічного процесу (випікання та приготування готової піци) у цей період не працювала та була закрита, чим спричинив збитки позивачу у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2317,05 грн. та витрат на відновлення водопостачання в розмірі 1586 грн., а всього 3903,05 грн.

Відповідач заперечував проти позову посилаючись на те, що із-за пориву труби, яка належить «Піцерії», подача води до об`єкту була припинена. Після чого, власник «Піцерії», який не був на місті, просив КП «Водоканал» підключити його об`єкт до мережі з дотриманням усіх вимог відповідно до чинного законодавства. Відповідно до Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку, вузол комерційного обліку встановлюється на стороні споживача на межі майнової належності у точці приєднання до зовнішніх інженерних мереж.

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.10.2022 в задоволені позову - відмовлено повністю.

Судове рішення мотивовано тим, що посилання позивача на те, що акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води від 16.04.2021 року зі сторони споживача підписаний не уповноваженою особою, є хибними та не підтверджені матеріалами справи.

При цьому суд зазначав, що позивачем не надано доказів того, що відповідач здійснив необґрунтоване відключення надання послуг водопостачання (водовідведення) на об`єкті позивача ФОП Омельченко О.А. з 26.03.2021 по 31.03.2021 включно.

Крім того, суд вважав, що позивачем не доведено завдання йому реальних збитків в розумінні статті 22 ЦК України («втрати, яких особа зазнала у зв`язку із відключенням надання послуг водопостачання (водовідведення), а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права»).

Отже, не може існувати і причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками. Не може існувати і вина відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ФОП Омельченко О.А. звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Скаржник вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, зокрема не надану детальну оцінку доказам, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права, обґрунтувавши судове рішення правовими нормами, без застосування правових норм, які також належало застосувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що;

- судом не взято до уваги, що акт від 16.04.2021 року з боку споживача ФОП Омельченко О.А. підписаний «Копач», при цьому позивачу не відомо, хто ця особа, та яким чином вона мала повноваження на підписання акту. Суд не звернув уваги на доводи позивача, що він нікого не уповноважував підписувати зазначений акт;

- суд першої інстанції не врахував, що відповідач фактично змінив умови договору, здійснивши непогоджене перенесення засобу обліку;

- суд першої інстанції не звернув увагу на подані стороною позивача докази завдання збитків, судом не проведено їх оцінку;

- суд не звернув уваги, що відповідач проігнорував направлену рекомендованою кореспонденцією позивачем заяву-вимогу від 27.09.2021 року;

- суд першої інстанції не врахував, що відповідач не надав до суду доказів відповідності своїх дій умовам підписаного договору з позивачем.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу на підставі паспорту прив`язки тимчасової споруди торгового павільйону-піцерії № 10 дійсного до 04.11.2022 року належить тимчасова споруда за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Добровольського, буд. 7. Земельна ділянка використовується на правах сервітуту згідно договору особистого строкового сервітуту для обслуговування тимчасової споруди № 43 від 13.09.2019 року (а.с. 5-16).

У 2019 році між КП «Водоканал» та ФОП Омельченко О.А. було укладено договір №21103 про надання послуг з централізованого постачання холодної води, за умовами якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з центрального постачання холодної води за адресою: м. Арциз, вул. Добровольського 7, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с.18).

Згідно з п. 3 договору, на належному позивачеві об`єкті, встановлений засіб обліку води: порядковий номер 12393, КВ-1.5, крильчатий, заводський номер , місце встановлення: підсобне приміщення.

Актом вводу в експлуатацію засобу обліку холодної води від 29.07.2019 року проведено монтаж засобу обліку холодної води та погоджено сторонами місце його встановлення: кухня (а.с. 20).

16.04.2021 року КП «Водоканал» склав акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, яким визначено місце встановлення засобу обліку холодної води: в колодязі, який підписаний представником позивача та відповідача без зауважень.

28.09.2021 року позивач за для можливості досудового врегулювання спору направив на адресу відповідача заяву від 27.09.2021 року, в якій, керуючись положеннями Договору № 21103 про надання послуг з централізованого постачання холодної води, абзацом 2 пункту 10. пунктами 14, 18, 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ№ 630 від 21.07.2005 року, вимагав здійснити встановлення засобу обліку холодної води на належному йому об`єкті за адресою м. Арциз, вул. Добровольського, 7, в місці згідно чинного договору, а саме: в приміщенні кухні (підсобне приміщення); у разі необхідності контролю Виконавцем (КП «Водоканал») показників засобу обліку холодної води встановити за власний рахунок Виконавця в розподільчому колодязі засіб обліку холодної води з відповідним ступенем захисту в такому середовищі (за рівнем вологи та атмосферного впливу) за нормами ДБН; здійснити перерахунок встановленої плати за надані послуги водопостачання знявши вірні показання з засобу обліку холодної води наявного на його об`єкті.

Зі змісту вказаної заяви вбачається, що до квітня 2021 року засіб обліку холодної води працював справно, без нарікань з боку КП «Водоканал», останнім своєчасно сплачувались надані послуги з постачання холодної води згідно показань встановленого засобу обліку (лічильника). 16.04.2021 року без погодження з позивачем КП «Водоканал» склав акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, яким самостійно, без обгрунтування причин, визначив інше місце встановлення того самого засобу обліку холодної води: в колодязі, і провів його опломбування. При цьому, було використано засіб обліку холодної води передбачений для встановлення в середині приміщення, а не зі спеціальним ступенем захисту від вологого середовища. А також, встановлений засіб обліку в колодязі не дозволяє зчитувати покази для належної оплати наданих послуг з водопостачання. Так, 17 вересня 2021 року отримано платіжний документ від КП «Волоканал» на сплату послуг, в якому покази засобу обліку холодної води зазначено без різниці між дійсним та попереднім періодом. При цьому, сума до сплати визначена у невідомий спосіб та розмір. Таким чином, КП «Водоканал» здійснив зміни способу надання послуг водопостачання без узгодження відповідних змін в укладеному договорі від 29.07.2019 року, що є порушенням виконання підписаного договору, та впливає на якість послуг з водопостачання.

Крім того, КП «Водоканал» непогодженим переносом засобу обліку в інше місце створило умови для неможливості зчитування показань такого засобу обліку, відсутності однакового розуміння суми до сплати за надані послуги сторонами, відсутності доступу до встановленого засобу обліку, і використало засіб обліку неналежного ступеню захисту в місці підвищеної вологості та атмосферного впливу.

Доказом отримання вказаної заяви є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.25).

Проте, відповідач відповіді на вказану заяву не надав, її вимоги проігнорував і не виконав, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з вказаним позовом.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання дотримання судом попередньої інстанції норм матеріального та процесуального права під час розгляду позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити встановлення засобу обліку холодної води на об`єкті - тимчасова споруда торговий павільйон-піцерія, який належить позивачу за адресою: м. Арциз Болградського району Одеської області, вул. Добровольського, 7, в місці згідно чинного договору № 21103 про надання послуг з централізованого постачання холодної води 2019 року, а саме: підсобне приміщення (кухня) та стягнення понесених збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2317,05 грн. та витрат на відновлення водопостачання в розмірі 1586 грн., а всього 3903,05 грн.

Відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору №21103 про надання послуг з централізованого постачання холодної води на належному позивачеві об`єкті, встановлений засіб обліку води: порядковий номер 12393, КВ-1,5, крильчатий, заводський номер , місце встановлення: підсобне приміщення.

Актом вводу в експлуатацію засобу обліку холодної води від 29.07.2019 року проведено монтаж засобу обліку холодної води та погоджено сторонами місце його встановлення: кухня (а.с. 20).

У наступному, 16.04.2021 року КП «Водоканал» склав акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, яким визначено місце встановлення засобу обліку холодної води: в колодязі, який підписаний представником позивача та відповідача без зауважень.

Водночас, обов`язковою передумовою для реалізації права на судовий захист у порядку господарського судочинства є наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, які порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами - відповідачами, та на захист якого спрямоване звернення до суду з позовом.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19).

Отже, суд має встановити належність особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, чи є така особа належним позивачем у справі (наявність права на позов у матеріальному розумінні), чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановлення факту порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, які передбачені законодавством, і чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову (такий висновок, викладений у п. 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 у справі № 916/3146/17).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення, невизнання або оспорювання прав чи законних інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або законних інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, становлять підставу позову, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. При цьому відсутність факту порушення права особи є підставою для відмови в позові, оскільки саме порушене (оспорюване) право та інтерес підлягають захисту.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі позивач зазначив, що 16.04.2021 року КП «Водоканал» без погодження з позивачем, самостійно, без обґрунтування причин, склав акт вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, яким визначено інше місце встановлення засобу обліку холодної води: в колодязі, та проведено його опломбування. На підписання акту позивач нікого не уповноважував. На думку позивача, такі дії відповідача по перенесенню засобу обліку на його об`єкті є неправомірними та такими, що порушують умови укладеного між сторонами договору, а також такими, що порушують його законні права на забезпечення водопостачанням.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Тобто вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспорюванню суд може прийняти рішення про задоволення позову.

Так, згідно з ст. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Таке оснащення та відповідна проектна документація не потребують видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла комерційного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, операторами зовнішніх інженерних мереж, виконавцями комунальних послуг.

Забороняється приєднання житлових і нежитлових будівель до зовнішніх інженерних мереж без оснащення таких будівель вузлами комерційного обліку відповідних комунальних послуг відповідно до вимог цього Закону.

Такими вузлами обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Місце встановлення вузла комерційного обліку визначається відповідно до будівельних норм і правил.

Для споживача комунальних послуг, якому комунальна послуга постачається для групи нежитлових будівель та/або споруд, що є єдиним майновим комплексом, зовнішніми інженерними мережами, що належать споживачу, вузол комерційного обліку встановлюється на межі майнової належності в кожній точці приєднання до зовнішніх інженерних мереж.

Статтею 7 вказаного закону визначено, що оператор зовнішніх інженерних мереж, до яких приєднана будівля, має право доступу до приміщень у будівлях, де встановлено вузли комерційного обліку, для проведення їх обслуговування та/або заміни, а також для зняття показань їх засобів вимірювальної техніки.

Процедуру оснащення будівель вузлами комерційного обліку оператором зовнішніх інженерних мереж та власником (співвласниками) будівлі, узгодження умов такого оснащення та вимоги до місць встановлення встановлює Порядок оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 09.09.2018 року № 206.

Пунктом 13 вказаного Порядку визначено, що вузлами комерційного обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у житлових та нежитлових будівлях.

Вузол комерційного обліку встановлюється на стороні споживача на межі майнової належності у точці приєднання (вводу) до зовнішніх інженерних мереж відповідних внутрішньобудинкових інженерних систем будівлі, а в разі неможливості встановлення - в іншому місці якомога ближче до точки приєднання.

Враховуючи вказані приписи, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, не довів яким чином зміна місця встановлення відповідачем засобу обліку холодної води в колодязі порушує його права як споживача холодної води.

Крім того, матеріали справи не містять технічні умови, надані позивачу, щодо місця розташування вузлу комерційного обліку холодної води.

При цьому, судова колегія наголошує, що зміна місця встановлення засобу обліку холодної води, а саме підключення об`єкту позивача до мережі проведено з дотриманням приписів ст. 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та вищевказаного Порядку, тобто вузол комерційного обліку було встановлено на стороні споживача на межі майнової належності у точці приєднання до зовнішніх інженерних мереж, що жодним чином не порушує права позивача як споживача водопостачання.

Разом з тим, апеляційним судом приймається до уваги, що з наданих суду в засіданні суду пояснень позивача вбачається, що він станом на 16.04.2021 року, тобто під час складання КП «Водоканал» акту вводу в експлуатацію засобів обліку холодної води, в силу своєї професійної діяльності (моряк) перебував за межами України, зі змісту договору не вбачається, що він замість себе визначив іншу відповідальну особу.

При цьому, позивачем не наданого жодного доказу, що ним як роботодавцем до штату «Піцерії» були залучені інші працівники. Піцерія в силу своєї діяльності не може функціонувати без відповідних штатних працівників, відповідальних за функціонування піцеріїї.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про невідповідність дій відповідача з встановлення засобу обліку холодної води вимогам вищевказаних приписів Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Порядку.

Наведеним також спростовується твердження скаржника про те, що судом не взято до уваги, що акт від 16.04.2021 року з боку споживача ФОП Омельченко О.А. підписаний «Копач», при цьому позивач зазначає, що Копач йому невідома особа, яку він не уповноважував на підписання акту. Колегією суддів не приймаються такі доводи скаржника, оскільки не надано відомостей про штатний розклад працівників даного суб`єкта господарювання з зазначенням переліку та прізвищ зазначених працівників.

Доказів того, що Копач не є працівником Піцерії, скаржником до суду не подано, також матеріали справи не містять доказів уповноваження позивачем ФОП Омельченко О.А. будь-кого з найманих осіб з урахуванням спеціфіки його діяльності, пов`язаною з тривалою відсутністю на території України, діяти від його імені.

Згідно з ст. 15, ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

В ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами ч. 1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 ГК України).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №3-64гс11, постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі №908/2261/17, від 31.07.2019 у справі №910/15865/14, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20.

При цьому, протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 2 та ч. 3 ст. 74 ГПК України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №750/8676/15-ц, постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі №910/12204/17, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №908/2486/18, від 15.10.2020 у справі №922/3669/19, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги у частині стягнення збитків у розмірі упущеної вигоди (недоотриманого доходу) позивач посилається на те, що відповідач здійснив необґрунтоване відключення надання послуг водопостачання (водовідведення) на об`єкті Позивача ФОП Омельченко О.А. з 26.03.2021 по 31.03.2021 включно (5 діб) завдавши шкоди роботі піцерії, чим спричинив збитки позивачу у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2317,05 грн. та витрат на відновлення водопостачання в розмірі 1586 грн., а всього 3903,05 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів того, що відповідач здійснив необґрунтоване відключення надання послуг водопостачання (водовідведення) на об`єкті Позивача ФОП Омельченко О.А. з 26.03.2021 по 31.03.2021 включно.

Враховуючи, що позивачем не доведено за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування неправомірність дій відповідача щодо необґрунтованого відключення водопостачання (водовідведення), що призвело до порушення його прав, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у діях позивача протиправної поведінки.

З огляду на наведене, правомірним є висновок місцевого суду про відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою і завданими збитками.

Крім того, позивачем не надано суду підтверджені конкретними підрахунками належні докази реальної можливості отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Позивач не довів суду, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток у спірний період.

Отже, суд першої інстанції підставно висновку, що відповідачем не доведено завдання позивачу реальних збитків в розумінні статті 22 ЦК України.

Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметні доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58).

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на те, що при розгляді спору по суті позивачу було відмовлено в задоволенні позову, то з урахуванням приписів ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу, що були понесені у суді першої та апеляційної інстанції також покладаються на позивача та, відповідно, не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Омельченко Олександра Антоновича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 24 жовтня 2022 року у справі № 916/459/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26.01.2023.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська