ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Справа № 910/18376/20(918/339/22)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Забарін А.Ф.

від відповідачів:

- ТОВ "АПОГЕЙ": Щербак Є.М.

- ТОВ "Фінансова Компанія "Фінтакт": не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт"

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 08.11.22р. суддею Торчинюком В.Г. о 11:55 год. у м.Рівному, повний текст складено 15.11.22р.

у справі № 910/18376/20(918/339/22)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Росава"

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ",

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт"

про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів

в межах справи №910/18376/20

за заявою Приватного акціонерного товариства "F&C REALTY"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) позов Приватного акціонерного товариства "Росава" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт" про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів - задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ".

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ".

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" 10540150,00грн..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" на користь Приватного акціонерного товариства "Росава" 7443,00грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" на користь Приватного акціонерного товариства "Росава" 7443,00грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт" звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів, подану ПрАТ "Росава" залишити без задоволення. Також, просить витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- не погоджується з висновком суду про те, що матеріалами справи стверджено, що ТОВ "ФК "Фінтакт" всупереч Положенню про порядок складання та ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 21.08.2017р. №3711 не вжило заходів щодо заміни кредиторів - фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в реєстрі акцептованих вимог кредиторів після укладання з ними договору відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р.;

- вказує на те, що ТОВ "ФК "Фінтакт" здійснив необхідні дії для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, що спростовує висновок суду про позбавлення можливості ТОВ "АПОГЕЙ" замінити таких кредиторів в реєстрі акцептованих вимог кредиторів на себе за договорами відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019, що взагалі унеможливлює отримання останнім будь яких коштів навіть за умови, якщо б ліквідаційної маси банку вистачало на погашення вимог кредиторів четвертої черги;

- покликається на те, що висновок експертизи базується на припущеннях та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи;

- також вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання щодо відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якою вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам;

- вказує на те, що вимоги заявника про визнання правочинів недійсними обґрунтовуються тим, що боржник (відповідач-1) здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (ч.1 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства). Вважає, що визначальним для застосування відповідної підстави ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства є не вартість активу, а саме ринкова ціна на нього, проте судом її не встановлено (експертиз не призначалось, ринкова вартість не досліджувалась). А сам факт продажу майна за ціною з дисконтом відповідно 16%, 7% і 48% від його вартості не означає, що продаж здійснено значно нижче ринкової вартості майна, і відповідно не є підставою для визнання правочину недійсним у відповідності до ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства;

- покликається на те, що для застосування ч.1 ст.42 КУзПБ необхідно з`ясувати щодо наявності умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Суд не досліджував обставини наслідків прийняття зобов`язань боржником - відповідачем-1 за оспорюваними договорами відступлення права вимоги в частині наявності чи достатньості майна боржника для задоволення вимог кредиторів, зокрема заявника, на дату укладення оспорюваних договорів;

- вважає, що висновки суду щодо вчиненням боржником оспорюваних договорів, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, зроблені без встановлених дійсних обставин щодо настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладених договорів, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захисту інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог;

- вказує на те, що приписи ст.42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019р.. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019р., - підлягають застосуванню приписи ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Провадження у справі №910/18376/20 про неплатоспроможність боржника відкрито 23.03.2021р., а оспорювані кредитором у порядку ст.42 КУзПБ та ст.ст.3, 13, 234 ЦК України договір про відступлення права вимоги від 10.06.2019р. та договір про відступлення права вимоги від 11.06.2019р. були укладені боржником більш ніж за один рік до відкриття провадження у цій справі та до дати введення в дію КУзПБ). Отже, позивачем неправомірно пред`явлені вимоги щодо визнання недійсними договору про відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019 та договору про відступлення права вимоги від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019 укладеними між відповідачем-1 і відповідачем-2, оскільки боржником - відповідачем-1 укладені договори поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, та відсутність підстав для застосування ст.42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №910/18376/20(918/339/22)/6550/22 від 06.12.2022р. матеріали справи №910/18376/20(918/339/22) витребувано з Господарського суду Рівненської області.

20.12.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/18376/20(918/339/22).

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 23.12.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт" на рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.22р. у справі №910/18376/20(918/339/22) та призначено справу №910/18376/20(918/339/22) до розгляду на 17.01.2023р. об 15:30год., тощо.

09.01.2023р. до Північно - західного апеляційного господарського суду від представника Приватного акціонерного товариства "Росава" - адвоката Забаріна Антона Федоровича надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/339/22) поза приміщенням суду. В даному клопотанні заявник просить забезпечити представнику Приватного акціонерного товариства "Росава" - адвокату Забаріну А.Ф. можливість проведення судового засідання по справі №910/18376/20(918/339/22), призначеного на 17.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023р. задоволено клопотання представника Приватного акціонерного товариства "Росава" - адвоката Забаріна Антона Федоровича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/339/22) поза приміщенням суду та забезпечено представнику Приватного акціонерного товариства "Росава" - адвокату Забаріну А.Ф. участь в судовому засіданні у справі №910/18376/20(918/339/22), призначеному на 17.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

13.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" - адвоката Щербака Євгена Миколайовича надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/339/22) поза приміщенням суду. В даному клопотанні заявник просить забезпечити представнику ТОВ "АПОГЕЙ" - адвокату Щербаку Є.М. можливість проведення судового засідання по справі №910/18376/20(918/339/22), призначеного на 17.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023р. задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" - адвоката Щербака Євгена Миколайовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/339/22) поза приміщенням суду та забезпечено представнику Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" - адвокату Щербаку Є.М. участь в судовому засіданні у справі №910/18376/20(918/339/22), призначеному на 17.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

16.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Фінансова Компанія "Фінтакт" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою його представника.

17.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від арбітражного керуючого Григор`єва В.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням у відрядженні.

В судовому засіданні 17.01.2023р. представники ТОВ "АПОГЕЙ" та ПрАТ "Росава" заперечили проти заявлених клопотань про відкладення розгляду справи.

Розглянувши вказані вище клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів їх відхилила з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.11, 12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час та місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Разом з тим, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тобто, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Застосовуючи згідно з ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції враховує правову позицію скаржника щодо обставин справи та документальних доказів, яку він висловив у апеляційній скарзі.

Водночас, заявниками не додано до клопотань про відкладення розгляду справи відповідних доказів на підтвердження викладених у них обставин.

Крім того, суд призначаючи справу до розгляду надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а також ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 23.12.2022р. про відкриття апеляційного провадження, явка учасників справи не визнавалась обов`язковою, а також попереджено про те, що неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, ТОВ "Фінансова Компанія "Фінтакт" та арбітражний керуючий Григор`єв В.В. наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання 17.01.2023р. не з`явилися, своїх повноважних представників не направили.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю ТОВ "Фінансова Компанія "Фінтакт" та арбітражного керуючого Григор`єва В.В..

Учасники у справі не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні 17.01.2023р. заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) - без змін.

В судовому засіданні 17.01.2023р. представник ТОВ "АПОГЕЙ" заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №910/18376/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ".

Зокрема, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23.03.2021р. відкрито провадження у справі №910/18376/20 про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" (33013, Рівненська область, м.Рівне, вул.Кавказька, 9-А, офіс 401, ), тощо.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.02.2022р. визнано вимоги кредитора Приватного акціонерного товариства "Росава" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" та включено до реєстру вимог кредиторів: у четверту чергу задоволення вимоги ПАТ "Росава" у розмірі 7 004 204,00грн.; у першу чергу задоволення вимог кредиторів включено грошові вимоги ПАТ "Росава" по сплаті судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника у сумі 4 540,00грн..

Отже, ПАТ "Росава" є кредитором ТОВ "АПОГЕЙ" у справі про банкрутство, що стверджується матеріалами справи.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, що між ТОВ "АПОГЕЙ" та ТОВ "ФК "Фінтакт" були укладені наступні правочини: договір про відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019 - надалі договір відступлення 1; договір про відступлення права вимоги від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019 - надалі договір відступлення 2; договір про відступлення права вимоги від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 - надалі договір відступлення 3.

Так, згідно пп.1.1, 1.6 договору відступлення 1, ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "АПОГЕЙ" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) в сумі 26650195,75грн. за ціною 22395000,00грн.. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

У відповідності до п.1.1, 1.6 договору відступлення 2, ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "Апогей" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ) в сумі 23937548,68грн. за ціною 22360000,00грн.. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Відповідно до п.п.1.1, 1.6 договору відступлення 3, ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "Апогей" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_3 ) в сумі 258932,41грн. за ціною 135000,00грн.. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Судом встановлено, що умови договору відступлення 1, договору відступлення 2 та договору відступлення 3 є однаковими і відрізняються тільки предметом відступлення та ціною, яку мало заплатити ТОВ "АПОГЕЙ" на користь ТОВ "ФК "Фінтакт" за таке відступлення.

За вказаних обставин, Приватне акціонерне товариство "Росава" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Приватне акціонерне товариство "Росава" посилається на те, що права вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", які отримало ТОВ "АПОГЕЙ" в 2019р. за всіма трьома договорами відступлення права вимоги були заздалегідь збитковими для боржника, не могли призвести до жодних економічних прибутків, що відповідно призвело до неможливості виконання ТОВ "АПОГЕЙ" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема перед ПАТ "Росава".

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.07.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №918/339/22 за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Росава" до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів. Визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 05.07.2022р..

29.06.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивачем подано письмові пояснення в яких останній наводить додаткові правові обґрунтування щодо ґрунтовності позову.

01.07.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає обставини справи та правові обґрунтування, щодо суті позову.

05.07.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідач 1 та відповідач 2 подали клопотання в яких просили суд відкласти розгляд справи.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 05.07.2022р. розгляд справи відкладено на 19.07.2022р..

19.07.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву про визнання недійсними договорів та застосування наслідків недійсності правочинів, в якому зазначає про необґрунтованість позову, просить суд в його задоволенні відмовити, крім того у відзиві на позовну заяву просить суд поновити пропущений строк на подання відзиву.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 19.07.2022р. розгляд справи відкладено на 30.08.2022р..

02.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивачем подано письмові пояснення в яких зазначив, підстави нарахування та сплати судового збору.

29.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області арбітражний керуючий відповідача 1, подав клопотання про розгляд справи без участі останнього.

30.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідач 1 подав письмові пояснення по справі в яких просить витребувати у відповідача 2 документи, також представником ТОВ "АПОГЕЙ" подано клопотання в якому останній просить суд витребувати у ТОВ "ФК "Фінтакт" оригінали документів, також витребувати у фізичних осіб, які не є учасниками процесу документи.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 30.08.2022р. розгляд справи відкладено на 13.09.2022р..

30.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем 1 подано клопотання в якому останній просить суд витребувати у ТОВ "ФК "Фінтакт" оригінали документів, також витребувати у фізичних осіб, які не є учасниками процесу документи.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 13.09.2022р. розгляд справи відкладено на 27.09.2022р..

26.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивачем подано клопотання в якому останній просить суд поновити процесуальний строк на подачу доказу, а саме висновку експерта №14-09/22, обґрунтовує зокрема тим, що на момент звернення із позовною заявою даної експертизи ще не було проведено.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.09.2022р. відкладено підготовче засідання на 20.10.2022р..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20.10.2022р. закрито підготовче провадження у справі №910/18376/20(918/339/22) та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.11.2022р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

В силу ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, метою господарського судочинства є таке вирішення судом спорів, яке має наслідком ефективного захисту порушених, або оспорюваних прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України.

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння способу захисту як визнання правочину недійсним є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-78цс13, від 11.05.2016р. у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18, від 17.06.2020р. у справі №910/12712/19, від 20.01.2021р. у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021р. у справі №910/3356/20, від 18.03.2021р. у справі №916/325/20, від 19.02.2021р. у справі № 904/2979/20, тощо.

Тому, у кожному випадку цієї категорії справ суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків (відповідні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2021р. по справі №905/2382/18).

Згідно ч.1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства, (Кодекс про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ст.7 Кодексу про банкрутство, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Водночас, слід виходити з положень ст.11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Матеріальний аспект захисту охоплюється положеннями глави 3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Сторона при зверненні до господарського суду повинна довести, що її суб`єктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а об`єктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного.

Судом встановлено, що предметом спору є, заявлені в межах справи про банкрутство, вимоги кредитора до юридичної особи, яка звернулась у справу про банкрутство з грошовими вимогами до боржника, про визнання недійсним договорів та застосування наслідків недійсності правочинів, з підстав ст.42 Кодексу про банкрутство та на підставі ст.215 ЦК України.

Відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі №487/10128/14-ц).

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом про банкрутство, який введено в дію з 21.10.2019р., а до введення в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Особливості спеціального закону у сфері банкрутства виключають можливість керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання в межах справи про банкрутство правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (як ст.42 Кодексу про банкрутство, так і ст.20 Закону про банкрутство (у редакції, чинній з 19.01.2013р.) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Критерієм для застосування норм ст.42 Кодексу про банкрутство та ст.20 Закону про банкрутство, у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію цього Кодексу, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Отже, ст.42 Кодексу про банкрутство застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито після введення в дію цього Кодексу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.01.2022р. у справі №905/814/20).

Водночас слід зазначити, що у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2021р. у справі №911/1012/13 викладено правову позицію про помилкове тлумачення судами того, що необхідно застосовувати норми закону про банкрутство (передбаченої ним спеціальної підстави для визнання недійсним договору), який діяв на момент укладення оспорюваного договору, оскільки застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника.

При цьому підтримано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.06.2021р. у справі № 904/7905/16, за якими "темпоральним критерієм застосування норми ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство".

Це означає, що у разі відкриття провадження у справі про банкрутство до 21.10.2019р. визнавати правочини боржника слід відповідно до положень ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а коли відкрито провадження у справі про банкрутство після 21.10.2019р., то відповідно слід застосовувати положення ст.42 КУзПБ у всій її повноті.

Вказана правова позиція також узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.05.2022р. у справі №910/15018/19 (910/14175/20) та від 29.11.2022р. у справі №916/329/21 (916/2710/21).

З огляду на викладене та враховуючи те, що провадження у справі про банкрутство №910/18376/20 відкрито ухвалою суду від 23.03.2021р., тобто після введення в дію Кодексу про банкрутство (21.10.2019р.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування при розгляді заяви (позову) про визнання недійсними правочинів положень ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства.

За приписами ч.1 ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Враховуючи зазначені норми права, слід зазначити, що дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання щодо відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якою вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів з підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство, є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ст.42 КУзПБ встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

Встановлений у ст.42 КУзПБ строк (три роки, що передували відкриттю провадження у справі при банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Також, зі змісту ч.1 вказаної статті слідує, що правочини можуть бути визнані недійсними з наведених у ній підстав (у даному випадку позивачем визначено такою підставою те, що боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняті я зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів) за умови завдання збитків боржнику або кредиторам.

Аналогічна позиція підтверджується практикою Верховного Суду, а саме Касаційний господарський суд Верховного Суду у своїй постанові від 14.12.2021р. по справі №902/1023/19(902/508/20) в якій зазначено:

"...встановлений у статті 42 КУзПБ строк (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника...

"...зі змісту частини першої названої статті слідує, що правочини можуть бути визнані недійсними з наведених у ній підстав (у даному випадку позивачем визначено такою підставою те, що боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів) за умови завдання збитків боржнику або кредиторам".

Поняття правової презумпції сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника розкрито у правових висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/6178/17).

Аналізуючи зазначене вище слід дійти висновку, що будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна, вчинений у підозрілий період, є сумнівним і може бути визнаний недійсним на підставі спеціальної норми закону. Ліквідатор зобов`язаний перевірити наявність підстав для визнання недійсним сумнівного правочину відповідно до ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства або норм Цивільного та Господарського кодексів України. Слід звернути увагу, що недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у підозрілий період, а лише ті, підставність визнання недійсними яких передбачено частиною першою, другою ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Як свідчать матеріали справи, що між ТОВ "АПОГЕЙ" та ТОВ "ФК "Фінтакт" були укладені наступні правочини: договір про відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019 (договір відступлення 1); договір про відступлення права вимоги від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019 - (договір відступлення 2); договір про відступлення права вимоги від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 - (договір відступлення 3).

Згідно п.п.1.1, 1.6 договору відступлення 1 ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "АПОГЕЙ" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) в сумі 26650195,75грн. за ціною 22395000,00грн. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Відповідно до п.п.1.1, 1.6 договору відступлення 2 ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "АПОГЕЙ" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_2 (іпн НОМЕР_2 ) в сумі 23937548,68грн. за ціною 22360000,00грн.. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_2 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

У відповідності до п.п.1.1, 1.6 договору відступлення 3 ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило ТОВ "АПОГЕЙ" право вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" (), яке первісно належало фізичній особі ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_3 ) в сумі 258932,41грн. за ціною 135000,00грн. Це право вимоги ТОВ "ФК "Фінтакт" набуло від ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Матеріалами справи стверджується, що умови договору відступлення 1, договору відступлення 2 та договору відступлення 3 є однаковими і відрізняються тільки предметом відступлення та ціною, яку мало заплатити ТОВ "АПОГЕЙ" на користь ТОВ "ФК "Фінтакт" за таке відступлення.

Водночас, як стверджує позивач, права вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", які отримало ТОВ "АПОГЕЙ" в 2019 році за всіма трьома договорами відступлення права вимоги були заздалегідь збитковими для боржника, не могли призвести до жодних економічних прибутків, що відповідно призвело до неможливості виконання ТОВ "АПОГЕЙ" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема перед ПАТ "Росава".

Як встановлено судом, що первісні кредитори - фізичні особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були клієнтами ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та відповідно розмістили свої грошові кошти на рахунках цього банку.

Згідно офіційної інформації, розміщеної на сайті Національного банку України (далі НБУ) https://bank.gov.ua/ua/news/all/pat-finansi-ta-kredit-vidneseno-do-kategorivi-neplatospromoinih та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - ФГВФО) https://www.fg.gov.ua/articles/3384-zaprovadzheno-timchasovu-administratsivu-ta-delegovano-povnovazhennva-timchasovogo-administratora-v-at-bank-finansi-ta-kredit.html на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015р. №612 "Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) прийнято рішення від 17.09.2015р. №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку". Як зазначив НБУ, причиною неплатоспроможності банку стало кредитування бізнесу акціонера банку та не вжиття цим акціонером достатніх та адекватних заходів для підтримання фінансової стабільності банку.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, з 17.09.2015р. офіційними державними структурами України було підтверджено відсутність фінансової спроможності ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" виконувати взяті на себе зобов`язання перед своїми клієнтами у зв`язку із неплатоспроможністю останнього. ФГВФО запровадило тимчасову адміністрацію і ввело зовнішнє управління в банку через свого фахівця.

Оскільки фінансовий стан банку продовжував погіршуватись, було зрозуміло, що банк не може самостійно функціонувати на ринку та здійснювати банківські та фінансові операції, відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015р. №898 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - Фонд) прийнято рішення від 18.12.2015р. №230 "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Також, вказана інформація підтверджується офіційними публікаціями ФГВФО на його сайті https://www.fg.gov.ua/articles/3392-rozpochato-protseduru-likvidatsii-at-bank-finansi-ta-kredit-ta-delegov ano-povnovazhennya-likvidatora-banku.html та НБУ на його сайті https://bank.gov.ua/ua/news/all/natsionalniv-bank-privnvav-rishennva-vidklikati-bankivsku-litsenziyu-ta-likviduvati-pat-bank-finansi-ta-kredit.

Отже, з 18.12.2015р. у банка була відкликана банківська ліцензія та розпочалась ліквідація ПАТ "Банк "Фінанси та кредит". Таким чином в банку почався процес виведення його з банківського ринку без можливістю поновлення його діяльності.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку регулюється Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та нормативними актами ФГВФО.

Процедура ліквідації банку визначає процедури виявлення кредиторів банку, проведення інвентаризації, формування ліквідаційної маси та продаж активів банку відповідно до встановленої процедури.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в газеті "Голос України" від 23.12.2015р. №242(6246) було розміщене оголошення про прийом кредиторських вимог до банку протягом 30 днів з дати його публікації. З цією метою кредитор має подати в письмовому вигляді заяву з його кредиторськими вимогами до банку у встановлений 30 денний строк.

У відповідності до ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено черговість погашення кредиторських вимог. Так, відповідно вказаної статті, кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в порядку черговості, згідно якої вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом задовольняються в четверту чергу.

Вимоги до банку, не задоволені в результаті ліквідаційної процедури та продажу майна (активів) банку на дату складення ліквідаційного балансу, вважаються погашеними.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Як встановлено судом, що кредиторські вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в подальшому придбало ТОВ "АПОГЕЙ" віднесені до четвертої черги погашення вимог вкладників ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" і мають бути погашені виключно після задоволення вимог третьої черги.

Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 07.04.2016р. було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", що підтверджується публікацією ФГВФО https://www.fg.gov.ua/articles/29825-ogoloshennva-pro-zatverdzhennva-reestru-aktseptovanikh-vimog-kr editoriv-at-bank-finansi-ta-kredit.html.

Загальна сума акцептованих вимог кредиторів банку, яка затверджена Фондом, становить 30,9 млрд. грн., при цьому тільки сума гарантованих виплат Фонду, яка відшкодовується в третю чергу становить 9,9 млрд. грн.

Вказана інформація відображена у позовній заяві, яка в свою чергу взята із сайту ФГВФО https://www.fg.gov.ua/articles/41086-aktivi-at-bank-finansi-ta-kredit-mavzhe-5-mlrd-grn-vivedeno-shlvak hom-nadannva-zavidomo-beznadivnikh-kreditiv-vurosobam-shche-113-mln-dol-ssha-spisano-z-korrakhun kiv-v-inozemnikh-bankakh.html та Мінфін https://minfin.com.ua/ua/2018/12/12/35965600/.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №1153 від 07.07.2016р. затверджено ліквідаційну масу АТ "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" станом на 01.05.2016р.: Балансова вартість (без врахування резервів та переоцінки) - 45 065 424 363,41грн.; Оціночна вартість - 9 943 777 530,78грн..

Відповідно з наявної інформації вбачається, що ліквідаційної маси банку не вистачить на погашення третьої черги вимог кредиторів банку.

Згідно наявної на сайті ФГВФО інформації банком 04.05.2016р. почато погашення кредиторських вимог ФГВФО третьої черги, яка триває до цього часу.

У відповідності до звіту про виплати та надходження АТ "Банк "Фінанси та Кредит" станом на 01.04.2022р. реалізовано майна банку на суму 2 461 067 090,00грн., задоволено вимоги третьої черги на суму 2 970 422 870,00грн. із загальної суми кредиторських вимог по третій черзі 9,9 млрд. грн..

Крім того, матеріалами справи стверджено, що ТОВ "ФК "Фінтакт" всупереч Положенню про порядок складання та ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 21.08.2017р. №3711 не вжило заходів щодо заміни кредиторів - фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в реєстрі акцептованих вимог кредиторів після укладання з ними договору відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Водночас вбачається, що ТОВ "АПОГЕЙ" за договорами відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 було позбавлено можливості замінити таких кредиторів в реєстрі акцептованих вимог кредиторів на себе, що взагалі унеможливлює отримання останнім будь яких коштів навіть за умови, якщо б ліквідаційної маси банку вистачало на погашення вимог кредиторів четвертої черги.

Враховуючи вище викладене судом встановлено що у 2019 році, коли укладались оспорювані договори відступлення права вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та кредит", вже було відомо, що вимоги вкладників четвертої черги не будуть погашені взагалі, або не в повній мірі. Зважаючи на це, встановлені в договорах дисконти за договором відступлення 1 у розмірі 16%, за договором відступлення 2 у розмірі 7% та за договором відступлення 3 у розмірі 48% свідчать про заздалегідь збитковість цих договорів для боржника ТОВ "АПОГЕЙ" та відсутність будь якого економічного сенсу в цих договорах.

Тобто, виконання грошових зобов`язань ТОВ "АПОГЕЙ" перед іншими кредиторами, зокрема перед ПАТ "Росава" у зв`язку із укладанням договорів відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019р. стало повністю або частково неможливим та боржник придбав майнові права за цінами значно вищими від ринкових при цьому і в момент прийняття зобов`язання і внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Як підтверджується заявою ТОВ "ФК "Фінтакт", ним за договором відступлення права вимоги від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019 отримано грошові кошти від ТОВ "АПОГЕЙ" всього 10540150,00грн., а саме: 13.08.2020р. - 173 150,00грн.; 27.01.2020р. - 2 500 000,00грн.; 01.08.2019р. - 30 000,00грн., 08.07.2019р. - 337 000,00грн., 08.07.2019р. - 7 500 000,00грн..

Вказані обставини перерахування коштів підтверджуються наданою ТОВ "ФК "Фінтакт" випискою від 21.04.2021р. по рахунку НОМЕР_4 в ПАТ "КБ "Акордбанк".

Крім того, аналізуючи зібрані по справі відповідні матеріали слід відмітити, що за оспорюваними правочинами, ТОВ "АПОГЕЙ" придбало у ТОВ "ФК "Фінтакт" права вимоги до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" за цінами, які є значно вищими від ринкових. При цьому, в момент прийняття ТОВ "АПОГЕЙ" зобов`язання і внаслідок його виконання, майна останнього стало недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Завищена вартість набуття ТОВ "АПОГЕЙ" прав вимог до ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" відповідно до укладених з ТОВ "ФК "Фінтакт" оспорюваних правочинів підтверджується також розміром дисконтів, а саме:

- 16% за договором про відступлення права вимоги №Ф/10/06/2019 від 10.06.019р. (розмір придбаних ТОВ "АПОГЕЙ" прав вимоги до банку - 26650195,75грн., ціна придбання - 22395000,00грн.);

- 7% за договором про відступлення прав вимоги №Ф/11/06/2019 від 11.06.2019р. (розмір придбаних ТОВ "АПОГЕЙ" прав вимоги до банку - 23937548,68грн., ціна придбання 22360000грн.);

- 48% за договором про відступлення прав вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 10.12.2019р. (розмір придбаних ТОВ "АПОГЕЙ" прав вимоги до Банку - 258 932,41грн., ціна придбання 135000,00грн.).

Також, матеріалами справи стверджується, що ТОВ "АПОГЕЙ" на момент укладення цих правочинів (червень-грудень 2019 р.) вже мало невиконані зобов`язання перед кредиторами.

Зокрема, 24.01.2020р. ПАТ "F&C REALTY" надіслало ТОВ "АПОГЕЙ" вимогу про повернення 4 000 000,00грн. за договором безпроцентної поворотної позики №6 від 22.10.2018р., яка залишилась Товариством без виконання.

Натомість, впродовж 08.07.2019р. - 13.08.2020р., на виконання договору №Ф/10/06/2019 від 10.06.2019р., ТОВ "АПОГЕЙ" перерахувало на користь ТОВ "ФК "Фінтакт" 10 540 150,00грн..

Як наслідок, у листопаді 2020р. ПрАТ "F&C Realty" звернулось до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі неплатоспроможність ТОВ "АПОГЕЙ", у зв`язку із неможливістю виконання зобов`язань за договором №6 від 22.10.2018р. та в березні 2021р. Господарським судом Рівненської області було порушено справу №910/18376/20 про банкрутство.

Відповідно до ч.1 ст.80, ч.ч.1, 2 ст.83, ч.1 ст.84 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі в цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі. Товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.

Вказане узгоджується з ч.ч.1, 2, ст.3 ГК України, ч.ч.1, 3 ст.79, ч.1 ст.80 ГК України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська).

Водночас, однією з засад (принципів) цивільного законодавства, визначених у ст.3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність. Аналогічні за змістом положення містяться і в ч.3 ст.509 ЦК України, у якій визначено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання та/або суду. З аналізу положень норм чинного в Україні законодавства та доктрини права, вбачається, що принцип добросовісності слід розцінювати як чесну, сумлінну поведінку суб`єктів зобов`язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб.

У ч.5 ст.12 ЦК України закріплено презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Тоді як, розумне здійснення цивільних прав передбачає адекватну оцінку особою цінності певного майнового права, доцільність своїх дій, наслідків здійснення або нездійснення цивільного права.

Касаційний господарський суд в постанові від 20.06.2018р. у справі №910/19198/16 наголосив, добросовісні та розумні дії - це дії, які, зокрема не повинні погіршувати фінансове становище юридичної особи, а саме не повинні позбавляти права юридичної особи на отримання прибутку.

У постанові від 24.07.2019р. у справі №405/1820/17, Верховний Суд зазначив, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення заборгованості діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 у справі №922/1903/18 вказав, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Враховуючи вище викладене в сукупності, слід звернути увагу на наявність обставин, які свідчать про відсутність обгрунтованої мети в укладенні з ТОВ "ФК "Фінтакт" оспорюваних правочинів, про що зокрема свідчить, неможливість отримання відповідачем 1 прибутку за ними.

Таким чином, придбання за ціною значно вищою за ринкову прав вимог до Банку, який є неплатоспроможним й перебуває в стані ліквідації, має власну процедуру погашення кредиторських вимог та низьку ліквідаційну масу, якої не вистачить на погашення вимог кредиторів, - не має на меті отримання прибутку, а навпаки створює додаткові ризики для Товариства щодо втрати грошових коштів та неможливості виконання своїх зобов`язань перед контрагентами.

Крім того, судом враховано наданий позивачем доказ, а саме висновок експертизи.

Так, на вирішення експертизи було постановлено наступні питання: 1. Чи було укладено ТОВ "АПОГЕЙ" договори відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019р. з ТОВ "ФК "Фінтакт"? Якщо так то на яку суму? 2. Чи сплатив ТОВ "АПОГЕЙ" по договорах відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019р. ТОВ "ФК "Фінтакт" грошові кошти в повному обсязі? 3. Чи була економічна доцільність для ТОВ "АПОГЕЙ" в укладенні договорів відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019р. з ТОВ "ФК "Фінтакт", з урахуванням вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"? 4. Чи були ліквідними активи, право вимоги на які набуло ТОВ "АПОГЕЙ" за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019р. з ТОВ "ФК "Фінтакт", з урахуванням вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"? 5. Чи були співмірними вартість придбаних активів за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 із сумою грошових коштів, сплачених ТОВ "АПОГЕЙ" за їх придбання з урахуванням Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"? 6. Чи було ефективним для господарської діяльності ТОВ "АПОГЕЙ" використання оборотних активів підприємства на придбання права вимоги за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 з ТОВ "ФК "Фінтакт"?

Відповідно до висновку вбачається, по-першому питанню. Документально підтверджується, що ТОВ "АПОГЕЙ" уклав договори відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 з ТОВ "ФК "Фінтакт" на загальну суму 44 890 000,00грн..

По-другому питанню. На підставі банківських виписок встановлено, що ТОВ "АПОГЕЙ" сплатив по договорах відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 з ТОВ "ФК "Фінтакт" грошові кошти в сумі 10 540 150,00грн. та має борг в сумі 34 349 850,00грн. по даним договорах.

По-третьому питанню. Документально встановлено, що укладення ТОВ "Апогей" договорів відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 з ТОВ "ФК "Фінтакт" не мали економічної доцільності для ТОВ "АПОГЕЙ" у зв`язку із неможливістю стягнути заборгованість в повному обсязі з урахуванням вимог П(С)БО 10 та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". За результатом укладення трьох договорів відступлення права вимоги та ціну самих договорів відступлення права-вимоги - набуття прав вимоги до ПАТ "Фінанси та Кредит" не мало економічної доцільності для ТОВ "АПОГЕЙ".

По-четвертому питанню. ТОВ "АПОГЕЙ" за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 придбав у ТОВ "ФК "Фінтакт" не ліквідні активи з урахуванням вимог П(С)БО 10 та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

По-п`ятому питанню. Придбані ТОВ "АПОГЕЙ" за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 у ТОВ "ФК "Фінтакт" активи не були співмірними вартості із сумою грошових коштів, сплачених ТОВ "Апогей" за їх придбання в сумі 10 540 150,00грн. з урахуванням вимог П(С)БО 10.

По-шостому питанню. У господарській діяльності ТОВ "АПОГЕЙ" використання оборотних активів підприємства на придбання права вимоги за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019 у ТОВ "ФК "Фінтакт" не було ефективним для ТОВ "АПОГЕЙ" з урахуванням вимог П(С)БО 10 та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Отже, позивачем надано суду доказ, який додатково підтверджує факт підозрілості (збитковості) вчинених правочинів.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що ТОВ "ФК "Фінтакт" здійснило необхідні дії для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та зазначалось вище, ТОВ "АПОГЕЙ" придбав права вимоги до Банку, в яких попереднім кредитором (ТОВ "ФК "Фінтакт") не було проведено заміну його первісних кредиторів в Реєстрі акцептованих вимог кредиторів Банку (з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ТОВ "ФК "Фінтакт").

Зокрема, всупереч Положенню "Про порядок складання та ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються" затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №3711 від 21.08.2017р. року, ТОВ "ФК "Фінтакт" після укладання з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р., - не вжило заходів по заміні кредитора в Реєстрі акцептованих вимог ПАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Я свідчить висновок експерта №1409/22 від 14.09.2022р. за результатами проведення судової експертизи та встановлено судом, що як вбачається з відповіді та довідки ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" на виконання вимог ухвали господарського суду Рівненської області від 01.02.2022р. по справі №910/18376/20 банк підтвердив включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів первісних кредиторів банку фізичних осіб, а саме:

- ОСОБА_1 - в сумі 26 650 195,75грн. включено до 4-ї черги,

- ОСОБА_2 - в сумі 23 937 548,68грн. включено до 4-ї черги,

- ОСОБА_3 - в сумі 258 932,40грн. включено до 4-ї черги.

В подальшому в 2107 році ТОВ "ФК "Фінтакт" відступило на себе права вимоги цих фізичних осіб до ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017р..

Надалі ТОВ "ФК "Фінтакт" в 2019 році відступило ці права вимоги до ТОВ "АПОГЕЙ" на підставі трьох договорів відступлення права вимоги - від 10.06,2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019.

Пунктом 7 ч.1 розділу VII Положення про порядок складання та ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 21.08.2017р. №3711 та зареєстрованого в Мінюсті 07.09.2017р. за №1104/30972, передбачено порядок внесення змін до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів, зокрема у разі відступлення прав вимог первісним кредитором - договір уступки права вимоги боргу (договір купівлі-продажу, дарування тощо), засвідчений нотаріально (у випадках, якщо таке засвідчення вимагається законодавством України). Такі зміни вносяться до реєстру акцептованих вимог кредиторів виключно в межах черги, до якої було включено вимогу, яку уступлено, та у сумі, що не перевищує суму (залишок суми) вимог, яку акцептовано первинному кредитору.

Таким чином нормативно-правовим актом, а саме зазначеним вище Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО передбачено спеціальну процедуру визначення кредиторських вимог до неплатоспроможного банку шляхом їх включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів та шляхом внесення відповідних змін до цього реєстру.

Як вбачається з відповіді ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" та самого ТОВ "ФК "Фінтакт" останнім не подавались заяви про внесення змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Банк "Фінанси та кредит".

Таким чином не набувши у 2017 році кредиторських вимог до цього неплатоспроможного банку за договором відступлення права вимоги №Ф/21/04/2017/19 від 21.04.2017, у ТОВ "ФК "Фінтакт" не було законних прав на їх подальше відступлення ТОВ "АПОГЕЙ" за договорами відступлення права вимоги - від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На даний час у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019р. "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України, змінено назву ст.79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997р. наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Також, слід зазначити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п/1 ст/32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007р. у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Враховуючи вище зазначене слід дійти висновку, що більш вірогідним та доведеним є факт того, що оспорювані правочини вчинені у підозрілий період діяльності ТОВ "АПОГЕЙ", а також вчинені всупереч господарської діяльності останнього, направлені не на отримання прибутку, оскільки при укладенні вказаних договорів уже було відомо про їх завідому збитковість.

Таким чином, з огляду на вказане, позов підлягає до задоволення в частині визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019.

Також, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтакт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" 10540150,00грн..

За приписами ч.3 ст.42 КУзПБ, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від божника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення вчинення правочину.

З огляду на те, що судом задоволено позов/, в частині визнання недійсними правочинів від 10.06.2019р. №Ф/10/06/2019, від 11.06.2019р. №Ф/11/06/2019, від 10.12.2019р. №Ф/10/12/2019, тому відповідно до ч.3 ст.42 КУзПБ як наслідок визнання цих правочинів недійсним до ліквідаційної маси підлягає стягнення з ТОВ "ФК "Фінтакт" 10 540 150,00грн..

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Таким чином, враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт" - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Фінтакт" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 08.11.2022р. у справі №910/18376/20(918/339/22) - без змін.

2. Справу №910/18376/20(918/339/22) повернути до Господарського суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "23" січня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.