ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2023 Справа № 914/2562/22

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮСП КРАФТ»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ КАПІТАЛ»

про: стягнення 1 324 571,59 грн.,

представники

позивача: Кавійчик В.П.

відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

14.10.2022р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮСП КРАФТ» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ КАПІТАЛ» про стягнення 1 324 571,59 грн.

19.10.2022р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 16.11.2022р.; викликати представників сторін у підготовче засідання.

01.11.2022р. на електронну адресу суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, який зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№22704/22.

10.11.2022р. на адресу суду позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, яку зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№23392/22.

У даній справі підготовче засідання, призначене на 16.11.2022р., не відбулося у зв`язку з відсутністю електроенергії в господарському суді Львівської області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 21.11.2022р. підготовче засідання у справі призначено на 30.11.2022р.

30.11.2022р. на електронну адресу суду позивачем подано клопотання, зокрема, про проведення підготовчого засідання 30.11.2022р. без участі представника, яке зареєстровано відділом автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх.№24616/22.

У підготовче засідання 30.11.2022р. сторонами участь повноважних представників не забезпечено.

Протокольною ухвалою від 30.11.2022р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 14.12.2022р.

Крім того, ухвалою від 01.12.2022р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав позивача та відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 14.12.2022р. з`явився представник позивача.

Протокольною ухвалою від 14.12.2022р. суд постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 11.01.2022р.

Крім того, ухвалою від 15.12.2022р. Господарський суд Львівської області, в порядку ст.ст. 120-121 ГПК України, викликав відповідача у цій справі та повідомив про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті.

У судове засідання 11.01.2023р. з`явився представник позивача.

Суть спору та правова позиція учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р. в частині оплати поставленого позивачем товару, зокрема, тим, що відповідачем не здійснено оплату за отриманий товар в повному обсязі та у встановлені договором строки, у зв`язку із чим заборгованість становить 972 742,93 грн. В в`язку з порушенням відповідачем зобов`язання, позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України нарахував 62 729,74 грн.- 3% річних за користування грошовими коштами, 289 098,92 грн. інфляційних втрат.

Відповідач вказує на те, що 12.01.2022 року між сторонами було підписано Додаткову угоду №1 до договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р., відповідно до якої сторонами було встановлено строки оплати за товар, поставлений на умовах зазначеного договору.Відповідно, відповідач звертає увагу суду на те, що підписавши зазначену Додаткову угоду, сторони змінили терміни оплати за поставлений товар, і нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з урахуванням дати платежу, зазначеної у Додатковій угоді. Поряд з цим, відповідач просить суд зменшити розмір належних до сплати сум 3% річних та інфляційних втрат на 90 %.

Позивач у відповіді на відзив заперечив щодо зменшення розміру належних до сплати сум 3% річних та інфляційних втрат на 90 %.

За результатами дослідження поданих учасниками справи доказів та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮСП КРАФТ» (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ КАПІТАЛ» (далі - покупець) укладено договір поставки №19П.5 від 12.03.2019р. (далі - договір), згідно з п.1.1 якого постачальник зобов`язується за замовленням (специфікацією) покупця передати останньому у власність певний товар, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити цей товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених даним договором.

Пунктом 1.2 договору визначено, що предметом постачання (надалі - товаром) є: панелі «сендвіч» (тришарова панель, що складається з металічних обшивок (холоднокатаної гарячеоцинкованої сталі з полімерним або іншим покриттям) і наповнювача (пінополіуретан та/або пінополіізоціанурат)), технічні характеристики яких та кількість викладені у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п.2.1 договору, ціна товару вказується з ПДВ в рахунку-фактурі, що виставляється на кожну партію товару окремо, товарних накладних та у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору.

Загальна сума договору складається із сум, вказаних у товарних накладних та у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору (п. 2.2 договору).

За умовами п.3.2 договору, кількість товару вказується у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору. Загальна кількість товару за даним договором визначається методом сумування кількостей всіх специфікацій.

Згідно з п.4.1 договору, оплата за поставлений товар здійснюється у формі безготівкового розрахунку на таких умовах: 80% - передоплата, 20% - за партію товару на протязі 2 (двох) банківських днів від моменту письмового повідомлення про готовність до відвантаження.

Пунктом 4.2 договору визначено, що покупець здійснює попередню оплату за товар на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури, але не раніше підписання сторонами специфікації.

Оплата проводиться в безготівковій формі шляхом переведення грошових коштів з розрахункового рахунку покупця на розрахунковий рахунок постачальника (п. 4.3 договору).

Відповідно до п.4.4 договору, датою оплати вважається дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Датою отримання товару вважається дата безпосередньої передачі товару постачальником покупцю на умовах даного договору і підписання представником покупця необхідних документів, перелік яких зазначено в п.1.3 даного договору (п. 5.2 договору).

12.01.2022 року між сторонами було підписано Додаткову угоду №1 до договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р., відповідно до якої сторонами було встановлено строки оплати за товар, поставлений на умовах зазначеного договору

Так, відповідно до п.1.1 Додаткової угоди №1 до договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р. визначено, що покупець визнає свої зобов`язання перед постачальником із сплати 1 296 990,43 грн. заборгованості.

Відповідно до п.1.2 Додаткової угоди №1 до договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р. визначено, що покупець зобов`язується сплатити постачальнику заборгованість, визначену у пункті 1 даної Додаткової угоди, у загальній сумі 1 296 990,43 грн. в наступному порядку та строки: 324 247,50 грн.- до 20.01.2022 року, 324 247,50 грн.- до 10.02.2022 року, 324 247,50 грн.- до 10.03.2022 року, 324 247,50 грн.- до 10.04.2022 року,

На виконання умов договору позивач в період з 05.03.2020 року по 04.08.2020 року передав, а відповідач отримав товар (сендвіч-панелі) на загальну суму 7 936 990,43 грн, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Як зазначає позивач, відповідач сплатив позивачу 6 964 247,50 грн. відповідно до платіжних доручень, долучених до позову, відтак заборгованість становить 972 742,93 грн.

Враховуючи, що відповідач не розрахувався за отриманий товар в повному обсязі, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

З положень ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.173 ГК України слідує, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Як встановлено судом, з правовідносин, що виникли між сторонами, слідує, що їм притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають із договорів поставки.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу, який згідно з ч.2 ст.712 ЦК України застосовується також до договорів поставки. Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

За умовами ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У п. 4.1 договору сторони погодили, що оплата за поставлений товар здійснюється у формі безготівкового розрахунку на таких умовах: 80% - передоплата, 20% - за партію товару на протязі 2 (двох) банківських днів від моменту письмового повідомлення про готовність до відвантаження.

Пунктом 4.2 договору визначено, що покупець здійснює попередню оплату за товар на протязі 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури, але не раніше підписання сторонами специфікації.

В той же час, матеріали справи містять Додаткову угоду №1 від 12.01.2022 року до договору поставки №19П.5 від 12.03.2019р., відповідно до якої сторонами було встановлено строки оплати за товар, поставлений на умовах зазначеного договору.

Відтак, остаточний розрахунок за отриманий товар відповідач зобов`язаний був здійснити у строки, встановлені зазначеною Додатковою угодою.

Положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.193 ГК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов`язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем за отриманий товар в сумі 972 742,93 грн., проти чого не заперечив, доказів на спростування вказаного матеріали справи не містять.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення 972 742,93 грн. основного боргу заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 62 729,74 грн. - 3% річних за користування грошовими коштами, 289 098,92 грн. інфляційних втрат, визначивши періоди з 07.08. 2020 року по 30.09.2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак здійснивши власний перерахунок, заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням того, що підписавши зазначену Додаткову угоду, сторони змінили терміни оплати за поставлений товар, і нарахування 3% річних та інфляційних втрат повинно здійснюватись з урахуванням дати платежу, зазначеної у Додатковій угоді, суд встановив, що 3% річних складають суму 16 203,49 грн., а інфляційні втрати - 168 088,61 грн.

Щодо періоду прострочення виконання відповідачем свого обов`язку оплатити товар, то суд враховує, що ст.253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.1 ст.255 ЦК України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Відповідно до ст.73 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13, ст. 74 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Приймаючи до уваги наведені вище положення закону, враховуючи встановлені судом обставини та зміст позовних вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та стягнути на користь позивача 972 742,93 грн. - суму основного боргу, 16 203,49 грн. 3% річних, 168 088,61 грн. інфляційних втрат.

Дослідивши подане клопотання про зменшення розміру належних до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат на 90 % та доводи, наведені відповідачем в його обґрунтування, враховуючи також заперечення позивача щодо вказаного клопотання, суд прийшов до наступного висновку.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до ч. 1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно ч.4 ст.236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

То ж суд враховує висновки Великої Палати, викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №902/417/18, згідно із яким Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір пені, штрафу та відсотків річних, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Підстав для зменшення інфляційних нарахувань немає, адже законодавство цього не передбачає і Верховний Суд у зазначеній вище постанові про це не вказує.

Натомість, суд зауважує, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018р. у справі №916/65/18, від 03.07.2019р. у справі №917/791/18, від 22.10.2019р. у справі №904/5830/18, від 13.01.2020р. у справі №902/855/18.

Так, суд зауважує, що заявник у своєму клопотанні не надає належних доказів на підтвердження неможливості вчасного погашення суми заборгованості за договором, вказує відсоткове зменшення розміру відповідних санкцій без наведення обґрунтованості даного зменшення саме на 90%.

Суд зауважує, що відповідно до ч.3 ст.5 ГК України суб`єкти господарювання, інші учасники відносин у сфері господарювання мають здійснювати свою діяльність у межах встановленого господарського правопорядку, додержуючись визначених законодавством вимог.

При цьому, суд зазначає, що ризик погіршення умов господарювання є нормальним явищем. Ризик - є однією із ознак підприємництва (згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку). Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 ГК України).

Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням спірного договору охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком. Тому, у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення позивача від виконання прийнятих на себе обов`язків за договором.

Суд зазначає, що стягуваний з відповідача розмір 3 % річних у сумі 16 203,49 грн. не є занадто великим порівняно до розміру основного зобов`язання (972 742,93 грн.), яке тривалий час не виконується відповідачем, та/або несправедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання є більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи інтереси обох сторін в справі, суд не вбачає підстав для зменшення нарахованих відповідачу 3% річних.

Таким чином, суд вважає що клопотання відповідача щодо зменшення розміру належних до стягнення інфляційних збитків та розміру відсотків за користування грошовими коштами, є необґрунтованим, заявником у відповідному клопотанні не наведено обставин, які б носили виключний характер, а, отже, у суду відсутні підстави для його задоволення.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Сплачена позивачем сума судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням №6141 від 03.10.2022р. на суму 19 868,57 грн.

Згідно п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення частково, тому витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у сумі 17 355,52 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73-74, 76-79, 86,129, 236, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ КАПІТАЛ» (місцезнаходження:Україна, 81500, Львівська обл., Городоцький р-н, місто Городок, ВУЛИЦЯ АРТИЩІВСЬКА, будинок 9, корпус 1; ідентифікаційний код - 39878629) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮСП КРАФТ» (місцезнаходження: Україна, 46010, Тернопільська обл., місто Тернопіль, ВУЛИЦЯ ТЕКСТИЛЬНА, будинок 28; ідентифікаційний код - 38417400) 972 742,93 грн. - суму основного боргу, 16 203,49 грн. 3% річних, 168 088,61 грн. інфляційних втрат, 17 355,52 грн. судового збору.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Відмовити у задоволенні клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

5.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повний текст рішення складено 23.01.2023 р.

Суддя Король М.Р.