ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2023 р. Справа№ 910/3875/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Козир Т.П.

перевіривши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.09.2022

у справі №910/3875/22 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажів 203 394,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АП Марін» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення штрафу за несвоєчасну доставку вантажів 203 394,60 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/3875/21 позов задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АП Марін" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 в частині зменшення розміру штрафних санкцій та прийняти нове рішення, яким частково задовольнити позов про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 177219, 44 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі №910/3875/22.

У відзиві Акціонерне товариство "Українська залізниця" проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечило та просить оскаржуване рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що воно не підлягає зміні чи скасуванню з огляду на наступне.

З матеріалів справи слідує, що 15.02.2018 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АП Марін" було укладено Договір № 10545/ПЗЗ-2018 про надання послуг (далі - Договір), предметом якого є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1 Договору).

В період дії Договору відповідачем було здійснено перевезення вантажів, відправником або одержувачем яких є позивач, про що свідчать наявні в матеріалах справи 228 залізничних накладних.

Спір у даній справі виник з тих причин, що, як стверджує позивач, відповідач належним чином не виконав зобов`язання з перевезення та допустив прострочення доставки вантажу за вказаними залізничними накладними, у зв`язку з чим на підставі пункту 116 Статуту залізниць України має сплатити на його користь штраф у розмірі 203 394,60 грн.

Згідно статті 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Частинами 1, 2, 5 статті 23 Статуту залізниць України передбачено, що відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Форма накладної і порядок її заповнення, а також форма квитанції затверджуються Мінтрансом.

Відповідно до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21 листопада 2000 року № 644, у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 8 червня 2011 року № 138, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони одержувача. Для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням ЕЦП) визначається договором між вантажовласником і залізницею.

Відповідно до частини 1 статті 919 ЦК України перевізник зобов`язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Перевізник зобов`язаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі (частина 1 статті 313 ГК України).

Згідно зі статтею 920 ЦК України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до статті 41 Статуту залізниць України залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2. Правил обчислення термінів доставки вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000. № 644 (із змінами та доповненнями), зареєстрованих в МЮ України 24.11.2000 № 644 (далі - Правила), термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.

Відповідно до підпункту 1.1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів (статті 41, 116 Статуту залізниць України) у разі перевезення вантажною швидкістю залізниці надається термін доставки вантажу: одна доба на кожні повні та неповні 320 км щодо маршрутних відправок, та одна доба на кожні повні та неповні 200 км щодо вагонних відправок.

Обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. При прийманні від відправника вантажу до перевезення раніше дня, на який призначено навантаження, термін доставки обчислюється з 24-ї години того дня, на який призначено навантаження, про що в накладній робиться відмітка в графі «Навантаження призначено на число місяць» (пункт 2.1. Правил).

Згідно з пунктом 2.4 наведених Правил терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються, зокрема, на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.

Відповідно до пункту 2.10 Правил вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.

У відповідності до п. 28 Правил договір про перевезення вантажу вважається укладеним з моменту проставлення календарного штемпеля станції відправлення в оформленій паперовій накладній або з моменту накладення електронного цифрового підпису працівником залізниці в електронній накладній.

Згідно зі ст. 24 Статуту залізниць України залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Згідно з статтею 23 Закону України «Про залізничний транспорт» у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором про організацію перевезень вантажів перевізники несуть відповідальність за неповну і несвоєчасну подачу вагонів і контейнерів для виконання плану перевезень, а вантажовідправники - за невикористання наданих транспортних засобів у порядку та розмірах, що визначаються Статутом залізниць України. Перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України.

Відповідно до статті 116 Статуту залізниць України за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі:

10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби;

20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби;

30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб.

Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув.

Встановлений статтею 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на 72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш ніж на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченої статтею 116 Статуту штрафу відсутні.

Згідно пунктом 8 Правил видачі вантажів оформлення видачі вантажу засвідчується календарним штемпелем станції у відповідній графі накладної. Датою фактичної видачі вантажу вважається дата його вивозу з території станції в разі вивантаження засобами залізниці або дата подачі вагона під вивантаження, якщо воно здійснюється одержувачем на місцях загального або незагального користування.

З матеріалів справи слідує, що вантаж відповідачем доставлено позивачу з порушенням встановленого терміну доставки, визначеного статтею 41 Статуту залізниць України та Правилами обчислення термінів доставки вантажу.

Судом встановлено, що нарахування штрафу на суму 125 946,51 грн., визнається обома сторонами, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом, не підлягають доказуванню.

В решті суми штрафу відповідач вважає, що нарахування позивачем штрафу за частиною залізничних накладених є необґрунтованим, оскільки має місце складення актів загальної форми щодо збільшення термінів доставки вантажу не з вини залізниці, на підтвердження чого відповідачем надано відповідні акти загальної форми.

Відповідно до пункту 3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 № 334, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855 (далі - Правила № 334) акти загальної форми складаються для засвідчення обставин, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу та вантажобагажу і можуть бути підставою для матеріальної відповідальності: утрати документів, прикладених відправником до накладної; затримки вагонів на станції призначення в очікуванні подачі під вивантаження (перевантаження) з причин, що залежать від одержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства; неочищення вагонів від залишків вантажу та сміття після вивантаження засобами одержувача; неочищення зовнішньої поверхні цистерн та бункерних напіввагонів після наливу і зливу; подачі залізницею неочищених вагонів під завантаження засобами відправника, порту, пристані; відсутності пломб, запірно-пломбувальних пристроїв (далі - ЗПП) на вагоні (контейнері), якщо в перевізних документах є відмітка про пломби (ЗПП), пошкодження пломб (ЗПП) або заміни їх, а також виявлення в процесі перевезення або на станції призначення пломб (ЗПП) на вагонах (контейнерах) з нечіткими відбитками; пошкодження або втрата наданих залізницею перевізних пристосувань; відмови вантажовласника від підписання: облікової картки виконання плану перевезень вантажів, накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами (контейнерами); самовільного зайняття залізницею вагонів і контейнерів, що належать підприємствам, організаціям, установам або орендовані ними; затримки вагонів (контейнерів), пов`язаної з митним оформленням вантажу, а також затримки через недодання чи неналежне оформлення відправником документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил; в інших випадках для засвідчення обставин, які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, якщо при цьому не потрібне складання комерційного акта. Акт загальної форми підписується особами, які беруть участь у засвідченні обставин, що стали підставою для складання акта, але не менше як двома особами. Один примірник акта загальної форми, складеного під час перевезення, додається до перевізних документів, другий залишається на станції, яка його склала.

Пунктом 4 Правил № 334 встановлено випадки при яких залізницею складаються комерційні акти.

Отже, наведені норми покладають на відповідача обов`язок у разі настання обставин, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, скласти комерційні акти чи акти загальної форми, в залежності від обставин, та внести про даний факт відповідні відомості до накладної, незалежно від стану перевізного процесу. Наявність відмітки у перевізних документах про затримку вантажу, не звільняє відповідача від обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, а саме наявності підстав, у розумінні пункту 2.9 Правил, для збільшення термінів доставки вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.12.2019 у справі № 910/3745/19 та від 09.04.2020 у справі № 910/6762/19.

Зі змісту наданих відповідачем акту загальної форми (форма ГУ-23) вбачається, що терміни доставки вантажу були збільшені у зв`язку з очікуванням звільнення вантажного фронту, а також внаслідок введення карантину згідно з постановою КМУ від 11.03.2020 № 211, статті 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", а також внаслідок дії конвенційних заборон.

Натомість , як встановлено судом, вантажні перевезення не були заборонені та відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що затримка доставки вагонів сталася у зв`язку з карантинними обмеженнями, введеними на території України.

Крім того, про запровадження конвенційних заборон щодо перевезення вагонів відповідач повинен був попередити відправника, як це передбачено пунктом 31 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, доказів чого суду не надано.

Посилання відповідача в актах загальної форми (форма ГУ-23) на положення статті 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", якою врегульовано видачу сертифікатів щодо форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), за відсутності в матеріалах справи самих сертифікатів про такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), судом 1-ї інстанції правомірно визнано безпідставними.

В свою чергу, щодо порушення позивачем термінів вивезення вантажу, то графа 52 залізничних накладних, які мають перевагу над відомостями вказаними у актах загальної форми, які складені відповідачем в односторонньому порядку, без участі представника позивача містить відомості про вивезення вантажів у день повідомлення про прибуття вагонів, при цьому графа 49 накладних не містить відомостей про складення актів загальної форми , а отже позивачем не пропущено добовий термін в розумінні ч. 2 ст. 116 Статуту залізниць за накладними №№ 40560393, 40560435, 40620916, 40620924, 40620940, 40633299, 40633364, 40842130, 40842148, 40846529, 40846578, 40846537, 40918294, 40918336, 40955080, 40955114, 40918104, 40918286, 40952558, 40952566, 40952574, 40965709, 40965717, 40980781, 40980807, та водночас пропущено за накладною № 40955072

З урахуванням наведеного, суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про те, що надані відповідачем акти загальної форми (форма ГУ-23) не можуть слугувати підставами, в розумінні пункту 2.9 Правил, для збільшення термінів доставки вантажу, у зв`язку з чим доводи відповідача щодо неправомірності нарахування позивачем штрафу, нарахованого за вищевказаними залізничними накладними, судом правомірно відхилені як необґрунтовані.

Перевіряючи надані сторонами розрахунки штрафу, судом встановлено, що позивачем нараховано штраф по накладній № 40918104 два рази, з урахуванням чого обґрунтованим та таким, що підлягає до стягнення з відповідача за порушення термінів доставки вантажу у цій частині є штраф у розмірі 15 863,11 грн.

Також, як зазначає відповідач та не заперечується позивачем, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню обставини щодо того, що штраф за накладною № 40096398 від 29.04.2021 був нарахований у іншій справі.

Доводи відповідача про те, що вагон № 95739736 у період з 17.10.2021 по 28.10.2021 за відправкою № 40077141 не слідував, оскільки докази у додатках не значаться, судом 1-ї інстанції також правомірно відхилено з огляду на наявну в матеріалах справи накладну № 40077141 яка підтверджує факт відправлення вагону № 95739736, в зв`язку з чим, вимоги частині нарахування штрафу в цій частині у розмірі 823,22 грн. підлягають задоволенню.

Таким чином, обґрунтованими є вимоги про стягнення штрафу в розмірі 177 219,44 грн.

Щодо заяви відповідача , в якій останній просить застосувати позовну давність щодо вимог за накладними №№ 40131492, 40150716, 40171324, 40171506, 40171514, 40173478, 40180267, 40180333, 40180390, 40169859, 40196883, 40196891, 40208100, 40208126, 40415846, 40415853, 40425084, 40425142, 40425233, 40425266, 40425357, 40425373, 40425381, 40425399, 42549436, 42557835, 42557843, 42610428, 42610436, 42610451, 42610477, 42610485, 42713966, суд 1-ї інстанції з урахуванням положень ч. 4 ст. 315 Господарського кодексу України, згідно якої початком строку позовної давності є день одержання відповіді на претензію або закінчення строку, встановленого для даної відповіді (Постанова Верховного суду України від 19.04.2012 №10-26/166-10-4300), та встановлених обставин, як то звернення позивача до відповідача із Претензіями вих. № 154-В від 24.08.2021 та № 153-В від 24.09.2021 в межах встановлених строків, на які відповідач Листом № М-1/3069 від 29.11.2021 відмовив у виплаті штрафів, дійшов обгрунтованого висннову про подання позову засобами поштового зв`язку 20.05.2020 в межах строку позовної давності, оскільки звернення до суду починає свій обрахунок із дати отримання відповіді позивачем - 09.12.2021 та закінчується 09.06.2022.

Аналогічні висновки наведені в постанові Верховного Суду від 22.12.2018 у справі № 910/4405/18, де зазначено, що положення пункти 134, 136 Статуту залізниць України слід застосовувати у системному зв`язку з положенням частини 4 статті 315 ГК України таким чином, що строк позовної давності починає свій перебіг з дня одержання відповіді на претензію позивача або з дня закінчення строку, встановленого частиною 3 статті 315 ГК України для відповіді на претензію.

Погоджується колегія і з висновком суду 1-ї інстанції щодо часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу до 10%, яке обґрунтовано тим, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є стратегічно важливим підприємством, яке на теперішній час здійснює вантажні, пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів та з 24.02.2022 несе мільйонні збитки щоденно в зв`язку зі: здійсненням десятків евакуаційних рейсів, проїзд в яких є безкоштовним; пошкодженням та відповідним відновленням, втратою майна в зв`язку з бойовими діями на території України; критичним зменшенням обсягів вантажних перевезень в зв`язку із бойовими діями на території України і як наслідок катастрофічно різким зменшенням доходних надходжень.

Так, відповідно до ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанови Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом правомірно враховано, що 24.02.2022 було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 по 23.08.2022 (згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2263-IX від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні») в Україні введено воєнний стан.

Також враховано, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є стратегічним підприємством залізничного транспорту, яке після початку збройної агресії виконує евакуаційні рейси, перевезення військових та військових вантажів по всій Україні, в умовах ракетних обстрілів залізничної інфраструктури, а також те, що відповідач власними силами, засобами та коштами здійснює відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності держави. Враховано і те, що до повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.

З огляду на наведене, суд 1- інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення клопотання про зменшення неустойки до розміру у 17 721, 94 грн., що становить 10% від обґрунтованого розміру неустойки.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АП Марін" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 у справі № 910/3875/22 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця".

Матеріали справи № 910/3875/22 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

Т.П. Козир