РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.01.2023Справа № 910/3884/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 31627,78 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - відповідач) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" (далі - позивач) 3% річних та інфляційні втарти разам у сумі 31627,78 грн у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №470(2)20УК від 08.12.2020 в частині вчасної оплатити поставленого йому товару.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду даної справи до закінчення воєнного стану в Україні. Відзиву на позовну заяву надано не було.

Враховуючи наведене, та за відсутності подання відповідачем відзиву, суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

08.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еласт Атом" (постачальник) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (покупець) укладено Договір поставки товару №470(2)20УК/53-121-01-20-10006 (далі - Договір), умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти і сплатити товар (згідно переліку).

Покупець має право зменшити обсяг закупівлі в залежності від фактичного обсягу видатків покупця (п. 1.4 Договору).

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість товару за договором - 2116220 грн, крім того ПДВ 20 % 423244 грн. Загальна сума договору складає 2539464 грн.

Згідно з п. 3.2 Договору розрахунок за товар, поставлений згідно з п. 1.1 договору здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 60 календарних днів з дати поставки всього товару.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Строк поставки товару: грудень 2020 (п. 4.2 Договору).

Договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і діє протягом 12 місяців з дати укладення (п. 11.10 Договору).

Додатковою угодою № 1 від 29.12.2020 до Договору сторони погодили п. 4.2 Договору та змінили строк поставки товару: грудень 2020-березень 2021.

Позивач зазначає, що ним було виконано умови Договору та поставлено відповідачу товар на суму 2539464 грн на підтвердження чого надає акт звірки розрахунків між сторонами.

За твердженням позивача, ним було здійснено відвантаження останньої партії товару за Договором - 30.04.2021, а тому відповідач мав би сплатити вартість товару до 29.06.2021, однак ним було здійснено оплату товару на суму 729036 грн з пропущенням відповідного строку. Позивачем до позову були долучені копії платіжних доручень, якими підтверджується оплата відповідачем суми товару за Договором.

Позивачем на відповідну суму (729036 грн) були нараховані 3% річних у сумі 9929,30 грн та інфляційні втрати у сумі 21698,48 грн.

Правом на судовий захист відповідач не скористався, відзиву на позов не подавав.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження факту поставки ним товару за Договором посилається лише на акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2020 по 12.05.2022. Проте, до позову позивачем надано акт звірки, який не підписаний жодною стороною.

Крім того, суд зазначає, що акт не є зведеним обліковим документом, оскільки є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтери підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій, відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не доводить фактур здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, тобто акт не є належним доказом здійснення суб`єктами господарювання господарських операцій за певним правочином (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2019 у постанові № 910/493/18).

Крім того, суд приймає до уваги, що сторонами окрім п. 3.2 Договору щодо умов оплати товару було погоджено у п. 3.3 Договору, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Однак, позивачем не надано суду доказів реєстрації ним податкових накладних за поставлений товар по Договору.

Таким чином, з наданих позивачем доказів, суд не може встановити чи був факт порушення відповідачем строків оплати вартості товару відповідно до умов Договору.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3-4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Так, позивачем на підтвердження його тверджень викладених у позові не було надано належних та допустимих доказів, а тому у задоволенні позову суд відмовляє.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 129, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ст.ст. 232, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Сташків Р.Б.