ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року Справа № 906/1307/21

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Василишин А.Р.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 у справі №906/1307/21, ухвалене суддею Машевською О.П., повний текст рішення складено 19.09.2022 р. у справі № 906/1307/21

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (м.Київ) в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця

до Чоповицької селищної ради Малинського району Житомирської області

про стягнення 232 247,15 грн

До Господарського суду Житомирської області звернулося Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" з позовною заявою до відповідача Чоповицької селищної про стягнення 232 247,15грн збитків у розмірі витрат, понесених залізницею на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. у справі №906/1307/21 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. Чоповицька селищна рада звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 року скасувати повністю, у задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 232 247,15 грн. витрат, які понесла залізниця на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах за період з 01.01.2020 по 31.12.2020, 3483,71 грн. судового збору відмовити повністю за безпідставністю.

Листом №906/1307/21/5565/22 від 13 жовтня 2022 р. апеляційний господарський суд витребував матеріали справи №906/1307/21 з Господарського суду Житомирської області.

20.10.2022 р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/1307/21.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 у справі №906/1307/21 в порядку письмового провадження. Запропоновано Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця у строк до 25.11.2022 р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів позивачу. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться без повідомлення учасників справи в строк передбачений ч.1 ст.273 ГПК України.

02.01.2023 р. на адресу апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 року у справі №906/1307/21 залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи ( абзац 2 частина 10 статті 270 ГПК України).

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у цій справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 у справі №906/1307/21 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно - західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги. Зокрема, Господарський суд Житомирської області вказує на те, що загалом протягом 2020 року Залізницею безкоштовно перевезено 11850 пенсіонерів за віком на суму витрат 232 247,15грн. Відтак, судом встановлено обґрунтованість понесених Залізницею витрат у стягуваній сумі. Задовольняючи позов місцевий суд вказав на те, що селищна рада вправі прийняти рішення про внесення змін до рішення про місцевий бюджет на 2022 рік для виділення коштів в сумі 232247,15 грн на відшкодування витрат Залізниці, понесених у 2020 році.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення іншого учасника справи.

В апеляційній скарзі Чоповицька селищна рада вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. підлягає скасуванню на підставі п.3, 4 ч.1 ст.277 ГПК України як таке, що ухвалене при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також при неправильному застосуванні норм матеріального права, виходячи з нижченаведеного.

Суд першої інстанції не надав оцінки доводам відповідача про те, що Чоповицька селищна рада як орган місцевого самоврядування не приймала рішень про введення пільгового проїзду громадян залізничним транспортом; на 2020 рік не приймала програми, кошторисних витрат та рішень на відшкодування пільгового перевезення залізничним транспортом громадян, зокрема пенсіонерів за віком.

Також, відповідач вважає некоректним узагальнення, здійснене судом до органів місцевого самоврядування, при застосовуванні позиції Великої Палати Верховного Суду до даної справи.

Скаржник в скарзі звертає увагу на те, що жодним нормативно-правовим актом ні раніше діючим, ні існуючим на даний час не було встановлено обов`язку окремих селищних рад в межах району (області) приміських сполучень з відшкодування витрат Залізниці.

Разом з тим згідно з п.2 постанови КМУ № 354 Кабінет Міністрів доручив Міністерству фінансів під час уточнення показників державного бюджету на кожний рік передбачати витрати, пов`язані з безоплатним проїздом пенсіонерів за віком.

Отже, відшкодування таких витрат передбачалося проводити за рахунок коштів державного бюджету. Суд зазначив, що п.2 цієї постанови діє ще в редакції Постанови КМУ № 1758 від 27.12.2001 року, тому не враховує змін, що відбулися у бюджетному законодавстві з 01.01.2016 року (абз.8 стор. 9 рішення). У подальшому суд з посиланням на норми Бюджетного кодексу України та з урахуванням принципу субсидіарності дійшов висновку про покладення обов`язку з відшкодування витрат Залізниці саме з місцевого бюджету селищної ради.

Також, селищна рада вказує на те, що пунктом 7 Порядку №1359 від 16.12.2009 року «Про затвердження Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» передбачено, що сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (проте не передбачено складання такої звітності по селам, селищам територіальних громад, які мають зупиночні пункти).

Натомість зазначеним Порядком не передбачено подання облікових форм до органів місцевого самоврядування, зокрема, сільських, селищних рад, які навіть не охоплюють весь район чи область.

Також, суд першої інстанції з посиланням на ч.4 ст.7 Закону України «Про залізничний транспорт», яка регулює відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, дійшов висновку про наявність обов`язку селищної ради з відшкодування пільгового перевезення пасажирів.

Відповідач вважає, що суд застосував норму права, яка не повинна застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки ст.7 вказаного Закону регулює відносини між підприємствами залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що базуються на податковій та договірній основах відповідно до законодавства України. Частини 4, 5 цієї статті, на яку посилався суд, стосується питань експлуатації малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, залізничних під`їзних колій, що перебувають на балансі АТ «Укрзалізниці», що не є предметом цього позову.

Питання тарифів на залізничні перевезення, а також відшкодування збитків від пільгових перевезень регулюються окремою спеціальною нормою цього Закону, а саме статтею 9, частиною 2 якої встановлено, що тарифи на перевезення пасажирів і багажу в приміському сполученні встановлюються АТ "Укрзалізниця" за погодженням з місцевими органами виконавчої влади. При рівні тарифів, що не забезпечують рентабельності цих перевезень, збитки компенсуються з місцевих бюджетів. Частиною 6 цієї статті встановлено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Отже, суд першої інстанції не застосував норму права, яка повинна бути застосована у спірних правовідносинах.

Відповідач вважає також помилковим врахування судом до спірних правовідносин правової позиції ВП ВС у справі №904/94/19. Оскільки, позовні вимоги АТ «Укрзалізниці» ґрунтувалися на підставі імперативних норм ст.89,102 Бюджетного кодексу України (станом на 2016 рік), відповідно яких видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На час існування спірних правовідносин у даній справі «компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян» (п. п. «б», п.4 ч.1 ст.89 БК) виключені з переліку цих витрат згідно із Законом № 1789-VIII від 20.12.2016 року, а позивач у даній справі посилався на ст.91 БК України, яка має диспозитивну конструкцію правової норми, тобто передбачає можливість здійснення видатків з усіх місцевих бюджетів.

У відносинах у цій справі постанова КМУ № 256 від 04.03.2002 року втратила чинність, відповідачем є селищна рада, яка не має повноважень ні на ведення реєстру осіб, які мають право на пільги, ні на фінансування заходів за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги Акціонерне товариство "Українська залізниця" у відзиві на апеляційну скаргу акцентує увагу на тому, що апеляційна скарга спростовується змістом позовної заяви та іншими поясненнями та матеріалами, що знаходяться у справі № 906/1307/21.

Також, апеляційна скарга не містить нових доводів, яким не приділив увагу суд 1 інстанції, у чому ж полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

В апеляційній скарзі не зазначено нових обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Норми ст.ст.7, 9 Закону України «Про залізничний транспорт» та ст. 12 Закону України «Про транспорт», закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян та кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Безоплатний проїзд пенсіонерів, витрати по пільговому перевезенню яких заявляються до стягнення в даній справі, передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. №354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» та дублюється у п.2.1.4 Додатку 2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України. Вказаний нормативно-правовий акт Уряду України є чинним та обов`язковим до виконання, у відповідності до статті 117 Конституції України, яка передбачає, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, закріплені державні гарантії пенсіонерам у Постанові Кабінету Міністрів України № 354 є також нормами прямої дії, тобто безумовний обов`язок залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян, що повинен кореспондуватися з безумовним обов`язком держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Таким чином, відсутність у спірному випадку договору про відшкодування компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд у приміському сполученні не звільняє сторони від виконання господарського зобов`язання, оскільки зобов`язання сторін у цій справі виникає безпосередньо із законів України і не залежать від волевиявлення сторін. За судовою практикою, яка наведена в позовній заяві та поясненнях слідує , що мета укладання договору про розрахунки за надані послуги по перевезенню позбавлена ознак, що притаманні меті цивільно-правової угоди, тобто, перевізник не мав за мету набуття майнового блага, а сторони не були вільні у визначенні умов договору. Крім того, Суд зазначає, що відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання.

Позивачем надані до суду першої інстанції належні та допустимі докази, щодо підтверджують правильність обліку пільгових перевезень та сум, що заявляються до стягнення, надані докази направлення облікових форм відповідачу, у відповідності до Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 р. №1359.

Отже, доводи та аргументи апеляційної скарги відповідача є аналогічними, так як законодавець, передбачаючи відшкодування витрат за пільгове перевезення окремих категорій громадян за соціальною державною програмою, не мав на меті здійснення цих перевезень в рахунок збитків перевізника, який є однією із сторін правовідносин по виконанню державної соціальної програми.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2020 року Залізниця на підставі Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою КМУ №1359 від 16.12.2009, надсилала Сільській раді наступні документи:

- рахунок №01/20 від 05.02.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у січні 2020 за 1411 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 28232,51грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 11.02.20р. ( а.с.21-24, т.1);

- рахунок №02 від 05.03.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у лютому 2020 за 1667 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 31753,42грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 11.03.20р. ( а.с.25-28, т.1);

- рахунок №03/20 від 06.04.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у березні 2020 за 909 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 16794,02грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 07.04.20р. ( а.с.29-32, т.1);

- рахунок №06/20 від 07.07.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у червні 2020 за 773 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 16619,03грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 16.07.20р. ( а.с.33-36, т.1);

- рахунок №07/20 від 07.08.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у липні 2020 за 883 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 18700,97грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 11.08.20р. ( а.с.37-40, т.1);

- рахунок №08/20 від 07.09.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у серпні 2020 за 849 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 17724,02грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 10.09.20р. ( а.с.41-44, т.1);

- рахунок №09/20 від 08.10.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у вересні 2020 за 1130 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 21922,28грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 10.10.20р. ( а.с.45-48, т.1);

- рахунок №10/20 від 07.11.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у жовтні 2020 за 864 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 16981,49грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 10.11.20р. ( а.с.49-52, т.1);

- рахунок №11/20 від 05.12.2020р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у листопаді 2020 за 1831 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 35311,61грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 08.12.20р. ( а.с.53-56, т.1);

- рахунок №12/20 від 06.01.2021р. на відшкодування недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян у грудні 2020 за 1533 оформлених пільгових документів (квитків) на загальну суму 28207,80грн; облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів окремо за кожною категорією пільговиків , в тому числі , пенсіонери за віком; отримано 08.01.21р. ( а.с.57-60, т.1).

Як встановлено судами, Залізниця зверталася листами від 09.12.19р. № ДН-4-01-4/2061, від 27.12.19р. № ДН-4-01-4/2199, від 20.02.20р. № ДН-4-01-4/258, від 06.05.20р. № ДН-4-01-4/544, від 09.06.20р. № ДН-4-01-4/779, від 21.08.20р. № ДН-4-01-4/1221, від 04.09.20р. № ДН-4-01-4/1292, від 26.11.20р. № ДН-4-01-4/1813 до Сільської ради з проханням передбачити кошти у місцевому бюджеті на компенсацію витрат за пільгові перевезення пасажирів приміським залізничним транспортом. у 2020 році. Однак у листах відповідях від 25.06.20р. за № 464 та від 03.09.20р. за № 661 Селищна рада відмовила Залізниці з тих підстав, що органи місцевого самоврядування на законодавчому рівні не зобов`язані передбачати своїм рішенням видатки для всіх осіб, яким право на безкоштовний проїзд залізничним транспортом гарантоване державою. Вони мають робити це виключно з огляду на фінансову спроможність відповідного місцевого бюджету.

Залізниця листами від 27.12.19р. № ДН-4-01-4/2199, від 20.02.20р. № ДН-4-01-4/258, від 06.05.20р. № ДН-4-01-4/544, від 09.06.20р. № ДН-4-01-4/779, від 21.08.20р. № ДН-4-01-4/1221, від 26.11.20р. № ДН-4-01-4/1813 зверталася до Сільської ради з пропозицією укласти договір на 2020 рік, однак орган місцевого самоврядування у листах відповідях від 25.06.20р. за № 464 та від 03.09.20р. за № 661 зазначив про відсутність бюджетного призначення на визначені цілі та відсутність законодавчого підґрунтя для прийняття відповідного рішення.

З врахуванням викладеного, спір передано на вирішення суду.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. у справі №906/1307/21 позов задоволено.

4.Правові норми, які застосовуються апеляційним судом до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути безпосередньо акти цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 144 Господарського кодексу України передбачено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати з актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За приписами частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, в тому числі, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема, Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.1993, законами України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про охорону дитинства», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до ч. 6 ст.9 Закону України «Про залізничний транспорт» для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Пунктом 6 «Порядку обслуговування громадян залізничним транспортом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1997 №252, встановлено, що суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Згідно з абз. 3 ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції Акціонерного товариства Українська залізниця .

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача збитків за пільгові перевезення громадян.

Норми вище вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок Держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Відтак, обслуговуючи категорії громадян, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Отже, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, Держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 за № 256 затверджено «Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (далі - Порядок № 256), у якому було визначено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Станом на 01.01.2020 Порядок втратив чинність.

Як зазначалося вище, позивач (Залізниця) просить стягнути з відповідача (Чоповицької селищної ради ) збитки за пільгові перевезення громадян за період (01.01.2020 по 31.12.2020) на суму 232 247,15 грн.

Отже, спірні правовідносини виникли у 2020 році.

Відповідно до ст.4 Бюджетного кодексу України, що якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у Кодексі, застосовуються відповідні норми Кодексу.

Апеляційний суд наголошує, що приписами ст.7 Бюджетного кодексу України закріплено, що місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Статтею 89 Бюджетного кодексу України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Так до 2017 року, до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту «б» п. 4 ч.1 ст. 89 Бюджетного кодексу України).

Однак, вказана норма була виключена на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII „Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2017 року.

Крім того, апеляційна колегія вказує, що також до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у ст. 102 Бюджетного Кодексу України.

Проте, стаття 102 Бюджетного кодексу України також була виключена на підставі Закону України №1789-VIII, у зв`язку з чим, компенсаційні витрати перевізникам за перевезення окремих категорій громадян можуть здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, а не за рахунок субвенції з державного бюджету.

Так, підпунктом «ґ» п. 3 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать, зокрема, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі - компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Як вже зазначалось вище, ч.6 ст.9 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачає, що збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Судова колегія зауважує, що матеріали справи не містять доказів прийняття Чоповицькою селищною радою відповідного рішення щодо введення відповідних пільг. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що бюджетом відповідача передбачені кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян Залізницею. Навпаки, відповідач стверджує про зворотне.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що частину 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 20-4 на підставі Закону України від 20.12.2016 №1789-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України».

Так, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, належать й, зокрема, пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним п. 20-4 ч. 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України.

Тобто, стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає видатки, які можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, але не обов`язково мають здійснюватись.

Отже, кожен орган місцевого самоврядування самостійно вирішує, на що саме будуть витрачатись кошти місцевого бюджету з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, зокрема його статті 91.

Вказані обставини є істотними для правильного вирішення спору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.01.2022 у справі №904/138/21.

З огляду на вищевикладене, апеляційна колегія вважає, що місцевий господарський суд неправильно застосував до цих спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19, оскільки висновки у справі №904/94/19 були зроблені Верховним Судом відповідно до законодавства, яке було чинним на момент розгляду вказаної справи та яке є відмінним від правового регулювання спірних правовідносин у даній справі - №906/1307/21.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №904/138/21, від 01.02.2022 у справі №904/141/20, від 27.07.2022 у справі №904/7875/21, відступати від якого колегія суддів підстав не вбачає.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №904/94/19 за позовом АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» до Управління соціальної політики Нікопольської міської ради про стягнення збитків за пільгове перевезення пасажирів за 2016 рік, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що відшкодування витрат на пільгове перевезення пасажирів здійснюється управлінням соціальної політики міської ради за рахунок державних субвенцій на підставі, у тому числі, норм статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, положень Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 №256, а уповноважений на те державою орган у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу.

У вказаній постанові Верховний Суд також звертав увагу на те, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів на договірній основі. Це узгоджується із вимогами ч. 1 ст. 7 Закону України від 04.07.1996 №273/96-ВР «Про залізничний транспорт», відповідно до якої відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.

У даному випадку, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами даної справи договору на компенсацію понесених витрат на пільгове перевезення громадян.

Підсумовуючи наведене, апеляційна колегія вважає, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а оскільки колегією суддів не встановлено наявність відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Вказана позиція також наведена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.07.2022 у справі №904/7875/21.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, вищевказаного не врахував, що призвело до передчасного ухвалення рішення про стягнення з відповідача витрат на перевезення Залізницею визначеним категоріям громадян.

За вказаних вище обставин доводи апелянта знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду скасуванню.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в апеляційній скарзі Чоповицької селищної ради наведено достатні та переконливі доводи, на підставі яких колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

А відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області необхідно скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. у справі №906/1307/21 не відповідає вимогам щодо повного та достовірного встановлення обставин, які підлягали встановленню господарським судом.

За таких обставин, враховуючи положення статті 275 та статті 277 ГПК України апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. у справі №906/1307/21 слід задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Здійснити розподіл судових витрат у відповідності до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чоповицької селищної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 у справі №906/1307/21 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Житомирської області від 15.09.2022 р. у справі №906/1307/21 скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства" Українська залізниця - відмовити повністю.

Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м.Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" (01601, м.Київ, вул.Лисенка,6, ) на користь Чоповицької селищної ради (11620, вул. Вайсера, буд. 1а, смт. Чоповичі, Коростенський район, Житомирська область, ) - 5225,57 витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити Господарському суду Житомирської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку згідно п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Справу №906/1307/21 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови складений "03" січня 2023 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.