ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2539/22

За позовом: Одеського міського центру зайнятості (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд.22-В, , електронна адреса: )

До відповідача: Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд.140-А, )

про стягнення

Суддя Рога Н.В.

Секретар с/з Богомолова В.С.

Представники сторін:

Від позивача: Трусова Ю.В. на підставі довіреності №351/19/01 від 18.03.2022р.;

Від відповідача: ОСОБА_1 в порядку самопредставництва.

СУТЬ СПОРУ: Позивач Одеський міський центр зайнятості, звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Казенного підприємства (далі КП) «Морська пошуково-рятувальна служба» про стягнення виплаченої суми забезпечення безробітному ОСОБА_2 у розмірі 74 896 грн 82 коп.

Ухвалою суду від 04.10.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №916/2539/22, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 27.10.2022р.

Судове засідання у справі №916/2539/22, призначене на 27.10.2022 р. о 12:00, не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одесі та Одеській області повітряної тривоги. Ухвалою суду від 27.10.2022 року судове засідання було відкладено на 10.11.2022 року.

Протокольною ухвалою від 10.11.2022 року у судовому засіданні оголошено перерву до 18.11.2022р. Протокольною ухвалою суду від 18.11.2022р. відкладено судове засідання на 06.12.2022р.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.11.2022р. № 916/2539/22 на 06.12.2022р. о 14:30, не відбулося у зв`язку з відсутністю електропостачання в залі судових засідань №16, у зв`язку з чим ухвалою суду від 06.12.2022р. відкладено судове засідання на 09.01.2023р.

Позивач Одеський міський центр зайнятості, підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, що надійшла до суду 25.10.2022р.

Відповідач КП «Морська пошуково-рятувальна служба», заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, просить відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 20.10.2022р.

Позивач у справі зазначає, що на підставі заяви про надання статусу безробітного від 27.04.2020р. Одеським міським центром зайнятості було надано статус безробітного ОСОБА_2 з 28.04.2020р., відповідно до наказу про надання статусу безробітного від 28.04.2020р. №НТ200428.

Згідно ч.1 ст.22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до наказу Одеського міського центру зайнятості від 28.04.2020р. №НТ200428 ОСОБА_2 призначено виплату допомоги по безробіттю як застрахованим особам залежно від страхового стажу від 6 до 10 років - 60% середнього заробітку (доходу) залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру 100% - 90 к.д., 80% - 90 к.д., 70 % - 180 к.д., з 28.04.2020р., та відповідно розпочато виплату допомоги по безробіттю з 22.05.2020р.

Наказом Одеського міського центру зайнятості від 23.03.2021р. №НТ210323 було припинено виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_2 та знято його з реєстрації як безробітного з 06.02.2021р. у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування, відповідно до п.7 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» абзацу 2 п/п 2 п.30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018р. №792 (далі - Порядок №792), п.13 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п/п 2 п.1 розділу V Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 06.04.2020р. №624 (далі - Порядок №624).

Частиною 5 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що допомога по безробіттю не може перевищувати чотирикратного розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, установленого Законом.

Таким чином, позивач зазначає, що максимальний розмір допомоги по безробіттю станом на 01 квітня 2020р. становив 8408 грн, з 01 липня 2020р. - 8788 грн, з 01 грудня 2020р. - 9080 грн.

Виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_2 було відкладено у зв`язку з наданням компенсаційних виплат при звільненні з 28.04.2020р. по 21.05.2020р.

Позивач зазначив, що розрахунок середньої заробітної плати здійснено враховуючи відомості Державного реєстру про доходи з останнього місця роботи за останні 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітного та склав 877 грн 05 коп.

Таким чином з 22.05.2020р. ОСОБА_2 було нараховано 2712 грн 26 коп. Розрахунок допомоги здійснено наступним чином: 877 грн 05 коп. х 60% х 31 к. день. Розрахунок становить 16 313 грн 13 коп., що перевищує чотирикратний розмір прожиткового мінімуму, тому розрахунок здійснювався із використанням максимального розміру допомоги по безробіттю станом на 01.05.2020р. (8408: 31 к.день х 10 к.дн. (з 22.05 по 31.05)).

Позивач зазначає, що за період з 22.05.2020р. по 06.02.2021р. безробітному ОСОБА_2 було виплачено допомогу по безробіттю у розмірі 74 896 грн 82 коп.

Позивач зауважує на тому, що відповідно до вимог законодавства центр зайнятості тільки нараховує та перераховує допомогу по безробіттю до банку за наданими безробітними особами реквізитами, що підтверджується бухгалтерською довідкою.

Також позивач зазначив, що під час здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації поданої КП «Морська пошуково-рятувальна служба» до центру зайнятості, згідно Порядку здійснення верифікації та моніторингу державних виплат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016р. №136, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019р. №443, на підставі інформації, отриманої з Реєстру застрахованих осіб було встановлено факт перебування у трудових відносинах ОСОБА_2 з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» в період перебування в статусі безробітного та отримання допомоги по безробіттю.

Вищевикладені обставини спонукали Одеський міський центр зайнятості ініціювати проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення по безробітному ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

На виконання службової записки відділу організації працевлаштування населення Одеського міського центру зайнятості від 21.02.2022р. №82 Одеським міським центром зайнятості, відповідно до Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009р. №60/62, проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення. За результатом звірення наданої особою інформації з відомостями Державної податкової адміністрації України, Пенсійного фонду України та відповідних державних реєстрів було встановлено факт поновлення ОСОБА_2 на роботі за рішенням суду, а саме - постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р. у справі №521/8337/20, у КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Факт поновлення ОСОБА_2 підтверджується також наказом КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 25.10.2021р. №670/К «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 ».

Позивач зазначає, що з приписів абз.10 п/п 1 п.30 Порядку №792 вбачається, що підставою для припинення реєстрації безробітного є видання відповідного до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі

Відповідно до п.2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняться у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У відповідності до ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

На підставі зазначеного, позивач дійшов висновку, що допомога по безробіттю у розмірі 74 896 грн 82 коп., виплачена ОСОБА_2 період з 22.05.2020р. по 06.02.2021р., підлягає стягненню з КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Позивач повідомляє, що 10.06.2022р. КП «Морська пошуково-рятувальна служба» ним було направлено претензію за вих. №760/01-19/06 про відшкодування коштів, в якій було зазначено вимоги щодо повернення суми виплаченого забезпечення безробітному ОСОБА_2 у зв`язку з поновленням його на роботі з 21.04.2020р. за постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р. у справі №521/8337/20 та на підставі наказу роботодавця від 25.10.2021р. №670/К.

Однак, вказана претензія не була задоволена відповідачем, у зв`язку з чим Одеський міський центр зайнятості звернувся з даним позовом до суду та просить його задовольнити.

Відповідач КП «Морська пошуково-рятувальна служба», у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачем не надано до позовної заяви розрахунку страхового стажу безробітного ОСОБА_2 та допомоги по безробіттю, яка була виплачена останньому.

Крім того, відповідач вважає, що надані позивачем накази №НТ200428 від 28.04.2020р., №НТ200522 від 22.05.2020р., №НТ210304 від 04.03.2021р., №НТ210323 від 23.03.2021р. не мають індивідуального характеру для безробітного ОСОБА_2 , оскільки видані для невизначеного кола осіб та розмір допомоги по безробіттю у наказі №НТ200428 від 28.04.2020р. встановлюється для невизначеного кола безробітних осіб у межах 100, 80 та 70% «к.д.» в залежності від тривалості безробіття. Який розмір допомоги по безробіттю в залежності від тривалості безробіття як і розмір страхового стажу, як і розмір допомоги по безробіттю ОСОБА_2 , з наказу №НТ200428 від 28.04.2020р. неможливо встановити, відтак неможливо з`ясувати яким чином здійснювалось нарахування допомоги по безробіттю ОСОБА_2 .

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до п.26 Порядку № 792, на основі отриманих результатів поглибленого профілювання кар`єрний радник разом із зареєстрованим безробітним розробляє індивідуальний план працевлаштування, а в період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, - з використанням будь-яких засобів дистанційної комунікації. Зареєстрований безробітний протягом трьох робочих днів підписує запропонований індивідуальний план працевлаштування.

Однак, до позову не надано доказів вжиття позивачем реальних заходів щодо пошуку роботи безробітному ОСОБА_2 , зокрема, до позовної заяви не додано індивідуальний план працевлаштування безробітного.

На підставі наведеного, відповідач вважає, що позивач не здійснював реальних заходів щодо працевлаштування безробітного, чим збільшував термін нарахування безробітному соціальних витрат.

Відповідач вважає, що сума виплат безробітному не може бути повністю покладена на відповідача, оскільки позивач міг здійснити заходи щодо зменшення терміну здійснення виплат безробітному лише належним чином виконуючи свої обов`язки відповідно до Закону.

Відтак, на думку відповідача, розмір стягуваної суми не є обґрунтованим, оскільки пошук підходящої роботи безробітному та скорочення терміну нарахування безробітному соціальних витрат є обов`язком позивача відповідно до Закону.

Крім того, з позиції відповідача, матеріали позовної заяви не містять доказів перерахування коштів, та, як наслідок, отримання безробітним соціальних послуг наданих Одеським міським центром зайнятості у розмірі 74 896 грн 82 коп., а лише їх нарахування.

На підставі зазначеного, відповідач вважає, що позовні вимоги Одеського міського центру зайнятості є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Розглянув матеріали справи, вислухав пояснення представників сторін, суд встановив, що 27.04.2020р. ОСОБА_2 Одеським міським центром зайнятості надано статус безробітного відповідно до наказу про надання статусу безробітного від 28.04.2020р. №НТ200428.

Відповідно до наказу Одеського міського центру зайнятості від 28.04.2020р. №НТ200428 ОСОБА_2 призначено виплату допомоги по безробіттю як застрахованим особам залежно від страхового стажу від 6 до 10 років - 60% середнього заробітку (доходу) залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру 100% - 90 к.д., 80% - 90 к.д., 70 % - 180 к.д., з 28.04.2020р. та відповідно до наказу від 22.05.2020р. №НТ200522 розпочато виплату допомоги по безробіттю з 22.05.2020р.

Наказом Одеського міського центру зайнятості від 23.03.2021р. №НТ210323 припинено виплату допомоги по безробіттю ОСОБА_2 та знято його з реєстрації як безробітного з 06.02.2021р. у зв`язку з невідвідуванням без поважних причин центру зайнятості протягом 30 робочих днів з дати прийняття рішення про таке відвідування.

З довідки Одеського міського центру зайнятості б/н від 09.06.2022р. вбачається, що за період з 28.04.2020р. по 06.02.2021р. ОСОБА_2 було виплачено допомогу по безробіттю у загальному розмірі 74 896 грн 82 коп.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р. у справі №521/8337/20 визнано незаконним та скасовано наказ КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 21.04.2020р. №223-к про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера філії «Чорноморська філія» КП «Морська пошуково-рятувальна служба», поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного інженера КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Наказом КП «Морська пошуково-рятувальна служба» №670/к від 25.10.2021р. ОСОБА_2 скасовано наказ КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 21.04.2020р. №223-к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного інженера КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

За твердженнями позивача, у зв`язку з неповідомленням ОСОБА_2 про поновлення на роботі за рішенням суду під час здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації поданої КП «Морська пошуково-рятувальна служба» до центру зайнятості, згідно Порядку здійснення верифікації та моніторингу державних виплат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016р. №136, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019р. №443, на підставі інформації отриманої з Реєстру застрахованих осіб було встановлено факт перебування у трудових відносинах ОСОБА_2 з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» в період перебування в статусі безробітного та отримання допомоги по безробіттю.

Вищевикладені обставини спонукали Одеський міський центр зайнятості ініціювати проведення розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення по безробітному ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

На виконання службової записки відділу організації працевлаштування населення Одеського міського центру зайнятості від 21.02.2022р. №82 Одеським міським центром зайнятості відповідно до Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009р. №60/62, проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення. За результатом звірення наданої особою інформації з відомостями Державної податкової адміністрації України, Пенсійного фонду України та відповідних державних реєстрів було встановлено факт поновлення ОСОБА_2 за рішенням суду, а саме постанови Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р. у справі №521/8337/20, у КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Пунктами 1, 18, 19 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», управління майном; проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників; здійснюють контроль за використанням коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 р. № 90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення» установлено, що державна служба зайнятості як централізована система державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, є правонаступником Державної служби зайнятості; до внесення змін до Законів України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення» органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Відповідно до Положення про Одеський міський центр зайнятості, затвердженого наказом Одеського обласного центру зайнятості 12.12.2016 р. № 308, Одеський міський центр зайнятості - є державною установою у централізованій системі державних установ державної служби зайнятості, центр виконує завдання і функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до п. 8 ч.1 ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу, застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно із ч.1 ст.6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», видами забезпечення є допомога по безробіттю, допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні; видами соціальних послуг за цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення» є: професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації у закладах професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, у тому числі в закладах освіти державної служби зайнятості, на підприємствах, в установах, організаціях; профорієнтація; пошук підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, у тому числі шляхом організації громадських робіт для безробітних у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; надання роботодавцям, які працевлаштовують громадян, зазначених у частині першій статті 14 Закону України «Про зайнятість населення», компенсації відповідно до статті 26 Закону України «Про зайнятість населення»; надання роботодавцям - суб`єктам малого підприємництва, які працевлаштовують безробітних, компенсації відповідно до статті 27 Закону України «Про зайнятість населення»; надання одноразової фінансової допомоги для організації підприємницької діяльності відповідно до статті 27 Закону України «Про зайнятість населення»; надання ваучера для підтримання конкурентоспроможності деяких категорій громадян шляхом перепідготовки, спеціалізації, підвищення кваліфікації за професіями та спеціальностями для пріоритетних видів економічної діяльності відповідно до статті 30 Закону України «Про зайнятість населення»; здійснення заходів сприяння зайнятості внутрішньо переміщених осіб відповідно до статті 24-1 Закону України «Про зайнятість населення»; інформаційні та консультаційні послуги, пов`язані з працевлаштуванням.

Також, за змістом ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою в разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В силу ч. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу, але не менше ніж мінімальний розмір допомоги по безробіттю, встановлений правлінням Фонду для цієї категорії осіб: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення», реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Крім того, згідно з абз.10 п/п 1 п.37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013р. №198, центр зайнятості припиняє реєстрацію, зокрема, з дня поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до абз.7 ч.1 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду (абз. 2 ч.4 ст.35 вищевказаного Закону).

Отже, положеннями ст.ст. 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 р. у справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 р. у справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 р. у справі № 914/1875/17, від 06.07.2018 р. у справі № 921/220/17-г/16, в яких зазначено, що за положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також визначено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Отже, КП «Морська пошуково-рятувальна служба» по відношенню до ОСОБА_2 є роботодавцем у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а тому на нього покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Беручи до уваги наведені норми чинного законодавства, суд вважає, що оскільки ОСОБА_2 було поновлено на роботі за рішенням Одеського апеляційного суду від 23.09.2021р. у справі №521/8337/20 та знято з обліку в Центрі зайнятості як безробітного, то виплачена позивачем допомога по безробіттю у розмірі 74 896 грн 82 коп. підлягає стягненню з відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На переконання суду Одеським міським центром зайнятості подані суду належні та допустимі докази обґрунтованості позовних вимог, в той час як відповідач під час розгляду справи обмежився лише посиланням на ненадання позивачем низки документів (зокрема, розрахунку страхового стажу безробітного) та невжиття позивачем дій щодо працевлаштування ОСОБА_2 , не довівши при цьому безпідставність позовних вимог жодним доказом.

Суд також звертає увагу відповідача, що в наказі Одеського міського центру зайнятості №НТ200428 від 28.04.2020р. наведено розрахунок, з якого Одеський міський центр зайнятості виходив при визначенні розміру допомоги ОСОБА_2 .

Більше того, відповідачем не наданого власного контррозрахунку допомоги по безробіттю, яка на його думку підлягала виплаті на користь ОСОБА_2 .

На підставі зазначеного суд не приймає до уваги доводи, наведені КП «Морська пошуково-рятувальна служба» у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 зазначеної статті Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, 17.10.2019р. набув чинності Закон України від 20.09.2019р. № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

При винесені даного рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача згідно ст. 29 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Одеського міського центру зайнятості до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про стягнення виплаченої суми забезпечення безробітному ОСОБА_2 у розмірі 74 896 грн 82 коп. задовольнити.

2. Стягнути з Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (65114, м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд.140-А, ) на користь Одеського міського центру зайнятості (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд.22-В, , електронна адреса: ) виплачену суму забезпечення безробітному ОСОБА_2 у розмірі 74 896 грн 82 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 16 січня 2023 р.

Суддя Н.В. Рога