ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"09" січня 2023 р. м. Київ Справа № 911/24/23

Суддя А.Ю.Кошик, розглянувши матеріали заяви б/н від 29.12.2022 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, ) про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Паршина Андрія Олександровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 37 306,00 грн. заборгованості

встановив:

До Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» надійшла заява б/н від 29.12.2022 року про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Паршина Андрія Олександровича заборгованості за договором № 260090-КС-002 про надання кредиту від 12.04.2021 року, укладеного шляхом приймання (акцепту) умов, викладених в оферті (пропозиції) про укладення договору про надання кредиту, в загальній сумі 37 306,00 грн., з яких 17 462,08 грн. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 18 168,17 грн. сума прострочених платежів по процентах, 1 675,75 грн. сума прострочених платежів за комісією.

Обґрунтовуючи подану заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» зазначає, що 12.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (кредитодавець) та Фізичною особою-підприємцем Паршиним Андрієм Олександровичем (позичальник) було укладено Договір № 260090-КС-002 про надання кредиту шляхом приймання (акцепту) умов, викладених в оферті (пропозиції) про укладення договору про надання кредиту, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 30 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом і, у разі наявності, пеню та/або штраф; плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,01015000 % за кожен день користування кредитом.

Заявник вказує, що свої зобов`язання за Договором кредиту виконав в повному обсязі та надав позичальнику грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позичальника, а боржник в свою чергу взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку із чим за боржником рахується заборгованість в загальному розмірі 37 306,00 грн., яку заявник просить суд стягнути з боржника на його користь.

За змістом ст.ст. 147, 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 148 цього Кодексу. Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Дослідивши заяву та додані до неї документи, суд встановив наступне.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

За змістом пунктів 1, 8 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Як вбачається з доданих до заяви документів, заявником подано електронний доказ (Договір про надання кредиту № 260090-КС-002 від 12.04.2021 року, Пропозицію укласти договір № 260090-КС-002 про надання кредиту від 12.04.2021 року, Прийняття (акцепт) пропозиції (оферта) щодо укладання Договору № 260090-КС-002 про надання кредиту) в письмовій формі (роздруківка на паперових носіях), довідку про укладення договору вих. № 260090-КС-002 від 17.12.2021 року, підписану директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика».

Крім того, заявником надано анкету-згоду клієнта від 12.04.2021 року, яка не підписана та жодним чином не засвідчена клієнтом (роздруківка на паперових носіях).

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Суд звертає увагу заявника, що роздруківка електронного доказу не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Саме накладання електронного підпису завершує створення електронного документа.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію», фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України «Про електронну комерцію» щодо внесених змін до таких законодавчих актів України:

2) абзац сьомий частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (Відомості Верховної Ради України, 1999 року, № 40, ст. 365) після слів «особистий підпис» доповнити словами «аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис»;

3) частину першу статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (Відомості Верховної Ради України, 2003 року, № 36, ст. 275; 2014 року, № 24, ст. 885) викласти в такій редакції:

«Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис»;

Таким чином, без накладеного електронного цифрового підпису електронний документ не може вважатися створеним і тому не може розглядатися судом як доказ.

Паперова копія Договору про надання кредиту № 260090-КС-002 від 12.04.2021 року не посвідчена в установленому порядку. До заяви на підтвердження того, що саме боржник (Фізична особа-підприємець Паршин Андрій Олександрович) підписав вказаний Договір, не додано належних доказів нанесення електронного цифрового підпису (у т.ч. роздруківка ЕЦП на паперовому носії Договору, де вказано відповідний штрих-код та/або QR-код, із зазначенням ПІБ підписувача, №, дату нанесення, номер сертифіката підпису).

Натомість додано довідку, складену заявником в односторонньому порядку, про те, що договір підписано одноразовим ідентифікатором, відправленим 12.04.2021 року на номер телефону, і який введено позичальником. Разом із тим, доказів належності наведеного номеру телефону саме ОСОБА_1 матеріали заяви не містять; дані, зазначені у довідці, жодним чином не підтверджені.

Таким чином, заявником не надано доказів укладення між ним та боржником електронного договору про надання кредиту.

Крім того, на підтвердження дійсного перерахування коштів позичальнику до заяви додано незасвідчені жодним чином копії довідок від 19.10.2022 року від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Елаєнс», відповідно до яких товариству «Бізпозика» надано послуги з переказу коштів. У вказаних копіях довідок відсутні ідентифікуючі ознаки отримувача коштів (прізвище, ініціали, РНОКПП), а міститься лише номер банківської карти, яка належить невідомо кому.

Таким чином із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі п. 1 ч. 1. ст. 152 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Крім того, суд доводить до відома заявника, що відповідно до ч. 1 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 ч. 1 ст. 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Керуючись ст.ст. 148, 152, 153, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

Ухвалив:

Відмовити у задоволені заяви б/н від 29.12.2022 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Паршина Андрія Олександровича 37 306,00 грн. заборгованості.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржена в строк та в порядку, передбаченому ст. ст. 256-257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 розділу ХІ Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик