УХВАЛА

12 січня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4918/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т. М. (головуючий), Бенедисюка І. М., Булгакової І. В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін Трейд» (далі - ТОВ «Мартін Трейд», скаржник)

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022

у справі №910/4918/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін Трейд»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 822 118,73 грн,

ВСТАНОВИВ:

Через «Електронний суд» ТОВ «Мартін Трейд» 26.12.2022 звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі №910/4918/22, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/4918/22 залишити без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2022 для розгляду касаційної скарги у справі №910/4918/22 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т. М. - головуючий, Бенедисюк І. М., Булгакова І. В.

Як убачається з матеріалів касаційної скарги та Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 позов задоволено повністю та стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «Енергоатом) на користь ТОВ «Мартін Трейд» 697 009, 90 грн інфляційних втрат, 125 108, 83 грн 3% річних, 12 331, 78 грн. судового збору та 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи судове рішення зі справи суд першої інстанції виходив з того, що: позивач виконав взяті на себе зобов`язання з поставки товару на суму 6 679 853, 84 грн. Натомість відповідач у строк визначений договором № 53-129-01-21-02303 від 02.07.2021 оплату не здійснив. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що є підстави для стягнення 697 009, 90 грн інфляційних втрат, 125 108, 83 грн 3% річних. Суд при цьому також виходив з того, що відповідачем не доведено наявності виняткових обставин, що визначені у приписах статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та з наявністю яких законодавець пов`язав виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом; відповідачем не доведено неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які понесені позивачем та підтверджені належними доказами.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі №910/4918/22 рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2022 у справі №910/4918/22 скасовано в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення 3% річних та відстрочення виконання судового рішення, та задоволення вимоги про стягнення 20 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу та в цій частині ухвалено нове рішення, яким вирішено: стягнути з ДП «Енергоатом» на користь ТОВ «Мартін Трейд» 25 021, 77 грн 3 % річних та 10 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу; в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2022 у справі №910/4918/22 залишено без змін; відстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2022 у справі №910/4918/22 на шість місяців; стягнуто з ДП «Енергоатом» на користь ТОВ «Мартін Трейд» 5 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції; стягнуто з ТОВ «Мартін Трейд» на користь ДП «Енергоатом» 2 252, 00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалюючи постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що: нарахування 3% річних та інфляційних втрат у період воєнного стану в Україні є правомірним, проте врахувавши обставини, що склалися у сфері енергосистеми, з метою забезпечення енергетичної безпеки країни, захисту інтересів населення, дійшов до висновку, що наявні підстави для зменшення розміру 3% річних на 80% на підставі статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); наявні обставини для відстрочки виконання судового рішення на шість місяців; позивачем не доведено співмірність витрат на професійну правничу допомогу із предметом позову (складністю справи), реальністю та дійсністю таких витрат.

Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття/відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ТОВ «Мартін Трейд» у контексті оскаржуваної постанови суду, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень, зокрема у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 встановлено у розмірі 2 481,00 грн.

Предметом позову у справі №910/4918/22 є стягнення 822 118,73 грн, а, отже, ціна позову у цій справі безумовно не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2022 рік - 1 240 000,00 грн).

Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, за наявності правових випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

ТОВ «Мартін Трейд», обґрунтовуючи наявність випадків з посиланням на підпункти «а», «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України у поданій касаційній скарзі вважає, що:

- апеляційний суд у цій справі відступив від правових позицій Верховного Суду, судової практики апеляційного господарського суду в аналогічних справах, а касаційна скарга стосується питань права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

- між сторонами наявний спір у іншій справі №910/13632/21 щодо стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційні за період прострочення якого є предметом спору у цій справі, тоді як вимоги у цій справі є акцесорними до позовних вимог у справі №910/13632/21, рішення в якій не набрало законної сили, а тому позивач відповідно до ГПК України позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням від 29.11.2022 у справі №910/4918/22, при розгляді іншої справи №910/13632/21.

ТОВ «Мартін Трейд» посилаючись на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, як на підставу для оскарження спірної постанови апеляційного суду зі справи, зазначив підстави для оскарження спірної постанови зі справи, як:

- застосування судом апеляційної інстанції норм права щодо застосування частини третьої статті 551, частини другої статті 625 ЦК України та статті 233 ГК України без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №916/880/20, від 05.04.2018 у справі № 916/1463/17, від 16.11.2018 у справі №918/117/18, від 03.02.2021 у справі №910/14761/19, від 24.11.2022 у справі №927/731/21, від 08.11.2022 у справі №910/21124/20, від 05.07.2019 у справі №905/600/18, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц;

- порушення апеляційним судом порядку розподілу судових витрат на правову допомогу адвоката через відступлення від висновків Верховного Суду наведених у постановах від 03.10.2019 №922/445/19, від 27.11.2020 у справі №911/4242/15, від 12.11.2020 у справі №910/3233/18, від 07.08.2018 у справі №916/1283/17, від 30.07.2019 у справі №902/519/18 щодо застосування частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України;

- відступлення судом апеляційної інстанції від висновків Верховного Суду стосовно застосування частини третьої статті 331 ГПК України у подібних правовідносинах, наведених у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 у справі №910/15430/16, від 27.04.2018 у справі №910/313/17, від 02.05.2018 у справі №910/3816/16 при вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення;

- порушенням апеляційним судом частини дев`ятої статті 129 ГПК України порядку розподілу судового збору за подання апеляційної скарги наведеної у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №910/143/19.

Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадків передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги та доданих до неї документів, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність наявних випадків для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Колегія суддів Верховного Суду виходить з того, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваного судового рішення у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Верховний Суд відзначає, що скаржник обґрунтовуючи фундаментальність скарги у подальшому відзначає пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник звертає увагу на проблему неоднакового застосування судами положень, зокрема частини третьої статті 551, частини другої статті 625 ЦК України та статті 233 ГК України, що не сприяє формуванню єдиної правозастосовної практики.

Водночас, право суду вирішувати питання про зменшення розміру неустойки, встановленої договором, закріплено законодавчо.

Виходячи із положень статей 549, 551 ЦК України, 233 ГК України зменшення розміру заявленої до стягнення грошової суми на підставі положень статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України є правом суду і суд на власний розсуд у порядку статті 236, 86 ГПК України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Вирішуючи питання про зменшення розміру заявленої суми на підставі цієї статті, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам (наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків), поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

При цьому Суд звертається й до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення грошової суми на підставі положень вищевказаних норм права, може бути реалізоване судом у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів. Отже, наведені доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів у справі, а також встановлення інших обставин у справі, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Верховний Суд, оцінивши інші доводи скаржника щодо застосування зазначених ним норм права у касаційній скарзі, в тому числі і щодо застосування частин п`ятої, шостої статті 126 ГПК України і частини третьої статті 331 ГПК України, дійшов висновку, що аргументи та мотиви, викладені у касаційній скарзі, не є переконливими, доречними і достатніми, враховуючи критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що дана справа має фундаментальне значення, щодо застосування вказаних у касаційній скарзі норм права. І її розгляд Верховним Судом є необхідною для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд зазначає, що положення про те, що особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи означає, що особа, яка звертається з касаційною скаргою, має обґрунтувати зазначені обставини та додати докази на їх підтвердження.

При цьому тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Зазначення у скарзі загальної та абстрактної вказівки на те, що прийняте у справі рішення позбавляє скаржника можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи без належного обґрунтування, які саме обставини встановлені у даній справі і які особа позбавлена права спростувати, недостатньо для висновку про наявність підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Скаржник в порушення підпункту «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не навів та належним чином не довів, наявність якої обставини встановлено судом у цій справі щодо якої останній позбавлений можливості спростувати обставину, встановлену оскарженим судовим рішенням саме у даній справі, при розгляді іншої справи №910/13632/21.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь відповідача є звичайним передбачуваним процесом

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок та повноваження апеляційного суду щодо розгляду справи.

Отже, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають поза розумними сумнівами підстав для висновку про те, що наявні випадки передбачені підпунктами «а», «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України та наведені скаржником доводи фактично зводяться до тлумачення стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судом під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як «суду права», дану категорію справ.

Разом з тим, Суд також враховує позицію, висловлену Європейським Судом з прав людини в ухвалі від 9 жовтня 2018 року щодо неприйнятності у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine, заява №26293/18). Суд визнав, що заява є неприйнятною ratione materiae у сенсі пункт 3 (а) статті 35 Конвенції і має бути відхилена відповідно до пункту 4 цієї статті. ЄСПЛ зазначив, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. В ухвалі також ідеться, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій ЄСПЛ також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій. Однак у цій справі тією мірою, в якій заявниця ставила питання щодо справедливості провадження в судах першої і другої інстанцій, ЄСПЛ не визнав, що мали місце порушення процесуальних гарантій пункт 1 статті 6 Конвенції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 «Справа «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» (Levages Prestations Services v. France, заява №21920/93, пункт 48) вказано, що зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Водночас обставин, з яких би вбачалось необхідність перегляду даної справи у касаційній скарзі з огляду на вищенаведені мотиви ненаведені.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Беручи до уваги вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін Трейд» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі №910/4918/22, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мартін Трейд» на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у справі №910/4918/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова