ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 року Справа № 924/461/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 вересня 2022 року по справі №924/461/22 (суддя Кочергіна В.О.)

час та місце ухвалення рішення: 7 вересня 2022 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:20 год; повний текст рішення складено 9 вересня 2022 року

за позовом Фізичної-особи підприємця Рачковського Миколи Івановича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро"

про стягнення 294456 грн

за участю представників сторін:

від Позивача - Літвінов Р.О.;

від Відповідача - Кадигроб А.С..

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Рачковський Микола Іванович (надалі Позивач) звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Дніпро" (надалі Відповідач) про стягнення 294456 грн основного боргу, 16681 грн 98 коп. 3 % річних, 84281 грн 8 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов Договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг №14/0120 від 2 січня 2020 року, внаслідок чого у Відповідача утворилася заборгованість за надані Позивачем послуги у сумі 294456 грн. Крім цього, за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача 16681 грн 98 коп. 3 % річних та 84281 грн 87 коп. інфляційних втрат, нарахованих відповідно до пункту 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 7 вересня 2022 року в справі №924/461/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 294456 грн основного боргу, 16678 грн 26 коп. річних, та 84281 грн 87 коп інфляційних втрат. Також даним судом рішенням покладено на Відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 5930 грн 70 коп.. В решті суми у позові відмовлено.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що 2 січня 2020 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір на надання інформаційних (консультаційних) послуг №14/0120, відповідно до умов якого, Відповідач доручив, а Позивач зобов`язався надавати йому, у відповідності до умов даного договору послуги, пов`язані з наданням кваліфікованих консультацій (спеціальної інформації) з питань, вказаних в пункті 2.1 Договору, а Відповідач зобов`язався прийняти належно надані послуги та оплатити їх.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що Відповідач своїх договірних зобов`язань щодо проведення розрахунків з Позивачем за надані послуги у визначені договором строки не виконав, у зв`язку із чим, у нього виникла заборгованість перед Позивачем у сумі 294456 грн (доказів в підтвердження оплати вказаної заборгованості учасниками судового розгляду не подано та про їх існування не зазначено). З урахуванням чого, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 294456 грн заборгованості є обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що провівши перерахунок заявлених до стягнення сум, враховуючи визначені Позивачем періоди нарахування, зважаючи на дати підписання Актів, пункт 5.1 Договору, яким визначено строк оплати - протягом 5 днів з дати підписання акту, правомірним є нарахування 3% річних у сумі 16678 грн 26 коп. та 84281 грн 87 коп інфляційних втрат, з огляду на що позовні вимоги в цих сумах підлягають задоволенню. Відповідно в решті заявленої до стягнення суми 3 грн 72 коп. 3% річних судом першої інстнації відмовлено.

Не погоджуючи з рішенням суду, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/461/22 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 16678 грн 26 коп. трьох відсотків річних та 84281 грн 87 коп. інфляційних втрат (а.с. 144-148).

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що 15 березня 2022 року прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, і який вже діяв на час подання позову представником Позивача. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Апелянт вказує, що вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку Відповідача причин невиконання відповідного обов`язку за договором. Таким чином, на переконання апелянта, вимоги по стягненню 3 % річних та інфляційних втрат з Відповідача не можуть бути задоволенні, оскільки з 17 березня 2022 року діє норма, яка до 23 лютого 2022 року включно звільняє позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України. Апелянт наголошує, що вказана норма чітко вказує, що інфляційні та річні піддягають списанню.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 вересня 2022 року (а.с. 167).

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду, 26 жовтня 2022 року надійшов відзив від Позивача, в котрому Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що положення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до правовідносин між Позивачем та Відповідачем, адже дія згаданого пункту 18 розповсюджується виключно на суб`єктів, що мають статус позичальників в правовідносинах, що випливають з договорів позики чи кредитних договорів. Натомість заборгованість Відповідача виникла внаслідок невиконання ним своїх обов`язків по оплаті наданих Позивачем послуг по договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг, що жодним чином не може прирівнюватися до відносин позики чи кредиту. Крім того, прострочення виконання Відповідачем обов`язків по оплаті наданих Позивачем послуг виникло до початку введення в Україні воєнного стану, що також свідчить про неможливість застосування до даних правовідносин пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України, дія якого розповсюджується на прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, яке виникло у період дії воєнного стану в Україні (а.с. 170-171).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 листопада 2022 року в справі №924/461/22 проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційної скарги призначено на 7 грудня 2022 року об 14:00 год. Клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Василишина А.Р. судове засідання у даній справі призначене на 7 грудня 2022 року не відбулося про що сторони повідомленні за номером телефону та шляхом розміщення відповідної інформації на сторінці суду офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» (а.с. 187).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 грудня 2022 року розгляд апеляційної скарги призначено на 21 грудня 2022 року об 15:00 год. Водночас, даною ухвалою забезпечено представнику Відповідача участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21 грудня 2022 року, з підстав, наведених в даній ухвалі, клопотання представника Відповідача про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд апеляційної скарги відкладено на 4 січня 2023 року об 14:40 год.

В судовому засіданні від 4 січня 2023 року 2022, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області у справі № 924/461/22 в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 16678 грн 26 коп. трьох відсотків річних та 84281 грн 87 коп. інфляційних втрат. В разі ж задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, зважаючи на тяжкий фінансовий стан Відповідача зменшити розмір нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Представник Відповідача вказав, що 15 березня 2022 року прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, і який вже діяв на час подання позову представником Позивача. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Представник наголосив, що вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку Відповідача причин невиконання відповідного обов`язку за договором.

В судовому засіданні від 4 січня 2023 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Позивача заперечив доводи апеляційної скарги та просив залишити рішення Господарського суду Хмельницької області без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Представник Позивача вказав, що вимоги Відповідача щодо зменшення трьох відсотків річних та інфляційних втрат не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не містяться в апеляційній скарзі, а тому не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції. Тавкож, представник Позивача вказав, що положення пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до правовідносин між Позивачем та Відповідачем, адже дія згаданого пункту 18 розповсюджується виключно на суб`єктів, що мають статус позичальників в правовідносинах, що випливають з договорів позики чи кредитних договорів. Натомість заборгованість Відповідача виникла внаслідок невиконання ним своїх обов`язків по оплаті наданих Позивачем послуг по договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг, що жодним чином не може прирівнюватися до відносин позики чи кредиту. Представник Позивача зазначив, що протягом п`яти днів надасть докази понесених витрат на правничу допомогу для ухвалення додаткового рішення щодо розподілення судових витрат на правничу допомогу.

Заслухавши пояснення представника Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Відповідача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, 2 січня 2020 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір на надання інформаційних (консультаційних) послуг №14/0120 (надалі Договір; том 1, а.с. 8-9).

Згідно з пунктом 1.1 Договору, Відповідач доручив, а Позивач зобов`язався надавати йому, у відповідності до умов даного Договору послуги, пов`язані з наданням кваліфікованих консультацій (спеціальної інформації) з питань, вказаних в пункті 2.1 Договору, а Відповідач зобов`язався прийняти належно надані послуги та оплатити їх.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що Позивач інформує (консультує) Відповідача з питань ведення сільськогосподарської діяльності в галузі рослинництва, а саме проведення передпосівної підготовки земельних ділянок під сільськогосподарські культури, проведення технологічних операцій таких як внесення засобів захисту рослин, внесення добрив глибокорозрихлювання, дискування, каткування, культивація, мальчування, оранка, посів, підживлення сільськогосподарських культур, збирання урожаю, крім того Позивач зобов`язався здійснювати контроль за виконанням вказаних робіт на земельних ділянках Позивача, а також за такими допоміжними роботами (заправка техніки, перевезення вантажів, тощо), а також надавати інші послуги, вказані в актах наданих послуг (виконаних робіт).

У відповідності до підпунктів 3.1.3, 3.2.3 пункту 3.1 Договору, Позивач зобов`язався складати та передавати Відповідачу акти приймання-передачі наданих послуг. Відповідач зобов`язався підписувати акти приймання-передачі наданих послуг протягом 5 календарних днів з дня їх отримання від Відповідача. Оплачувати послуги, на умовах та в порядку зазначеному в розділі 4 цього Договору.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що Відповідач виплачує Позивачу винагороду в розмірі 42250 грн в місяць без ПДВ.

За умовами пункту 4.2 Договору, загальна сума Договору складається з вартості наданих послуг, вказаних в актах приймання - передачі наданих послуг, підписаних сторонами.

Згідно пункту 5.1 Договору: Відповідач здійснює оплату за надані послуги протягом 5 (п`яти) календарних днів після підписання Акту приймання-передачі наданих послуг за звітний місяць; за погодженням сторін Відповідач може здійснювати попередню оплату за послуги.

Пунктом 5.2 Договору сторони визначили, що оплата здійснюється Відповідачем в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача, вказаний в реквізитах рахунку.

В силу дії пункту 6.1 Договору, Позивач зобов`язався розпочати надання послуг з підписання Договору і надавати їх до 31 грудня 2020 року.

Відповідно до пункту 7.1 Договору, приймання - передача наданих послуг здійснюється сторонами за актом приймання - передачі.

Згідно пункту 7.2 Договору, Позивач зобов`язався протягом 5 (п`яти) календарних днів після закінчення календарного місяця скласти та передати на затвердження Відповідачу Акт приймання - передачі наданих послуг за попередній місяць. Відповідач протягом 5 (п`яти) календарних днів після отримання вказаного акту від Позивача зобов`язався підписати його або надати свої зауваження. Після погодження обсягу наданих послуг за місяць шляхом підписання Акту приймання-передачі наданих послуг, Відповідач зобов`язався оплатити надані послуги.

За умовами пункту 8.1 Договору, за невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків по цьому Договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством.

Договір підписано Позивачем та директором товариства Відповідача, а також скріплено відтисками печаток сторін.

Матеріали справи не містять доказів в підтвердження розірвання або визнання недійсним Договору на надання інформаційних (консультаційних) послуг №14/0120 від 2 січня 2020 року.

Позивачем в підтвердження належного виконання своїх зобов`язань по Договору долучено до матеріалів справи Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), скріплені відтисками печаток та підписами сторін, а саме: акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000002 від 31 січня 2020 року на суму 42250 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000003 від 28 лютого 2020 року на суму 42250 грн; акт здачі №ОУ-0000005 від 31 березня 2020 року на суму 42250 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000007 від 30 квітня 2020 року на суму 11471 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000008 від 6 травня 2020 року на суму 32545 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000009 від 7 травня 2020 року на суму 13102 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000010 від 26 червня 2020 року на суму 25740 грн; акт здачі-прийняття №ОУ-0000011 від 29 травня 2020 року на суму 42250 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000014 від 20 липня 2020 року на суму 12169 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000015 від 22 липня 2020 року на суму 49589 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000016 від 23 липня 2020 року на суму 17966 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000020 від 18 вересня 2020 року на суму 22013 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000023 від 16 жовтня 2020 року на суму 19727 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000025 від 12 листопада 2020 року на суму 33995 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000027 від 30 листопада 2020 року на суму 15844 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000029 від 17 грудня 2020 року на суму 9070 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000030 від 24 грудня 2020 року на суму 7368 грн; акт здачі-прийняття робіт №ОУ-0000031 від 29 грудня 2020 року на суму 4589 грн (а.с. 10-37).

Відповідно Позивачем виставлялись Відповідачу відповідні рахунки-фактури на оплату наданих послуг, а саме: рахунок-фактура №СФ-0000002 від 31 січня 2020 року на суму 42250 грн; рахунок-фактура №СФ-0000005 від 31 березня 2020 року на суму 42250 грн; рахунок-фактура №СФ-0000007 від 30 квітня 2020 року на суму 11471 грн; рахунок-фактура №СФ-0000008 від 6 травня 2020 року на суму 32545 грн; рахунок-фактура №СФ-0000009 від 7 травня 2020 року на суму 13102 грн; рахунок-фактура №СФ-0000010 від 26 травня 2020 року на суму 25740 грн; рахунок-фактура №СФ-0000011 від 29 травня 2020 року на суму 42250 грн; рахунок-фактура №СФ-0000014 від 20 липня 2020 року на суму 12169 грн; рахунок-фактура №СФ-0000015 від 22 липня 2020 року на суму 49589 грн; рахунок-фактура №СФ-0000016 від 23 липня 2020 року на суму 17966 грн; рахунок-фактура №СФ-0000020 від 18 вересня 2020 року на суму 22013 грн; рахунок-фактура №СФ-0000023 від 16 жовтня 2020 року на суму 19727 грн; рахунок-фактура №СФ-0000025 від 12 листопада 2020 року на суму 33995 грн; рахунок-фактура №СФ-0000027 від 30 листопада 2020 року на суму 15844 грн; рахунок-фактура №СФ-0000029 від 17 грудня 2020 року на суму 9070 грн; рахунок-фактура №СФ-0000030 від 24 грудня 2020 року на суму 7368 грн; рахунок-фактура №СФ-0000031 від 29 грудня 2020 року на суму 4589 грн.

Матеріали справи містять вимогу Позивача, адресовану Відповідачу про погашення заборгованості за надані послуги з повідомленням про наявність заборгованості за надані послуги у період 2019-2022 роки на суму 1023207 грн, яку належить погасити у строк до 15 червня 2022 року.

Вказана вимога надсилалась Відповідачу, що підтверджується поштовим описом, фіскальним чеком відділення поштового зв`язку та поштовою накладною №783 від 31 травня 2022 року.

Відповідач частково розрахувався з Позивачем за надані йому послуги, що підтверджується виписками по банківському рахунку за період з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року, інформацією про надходженння коштів на рахунок за період з 20 лютого 2020 року по 29 червня 2022 року, картками рахунку №361 за період з 1 січня 2020 року по 30 червня 2022 року.

Таким чином, у Відповідача залишилась непогашеною заборгованість перед Позивачем за надані послуги у сумі 294456 грн, з якої:

· 2000 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000002 від 31 січня 2020 року);

· 12000 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000005 від 31 березня 2020 року);

· 5000 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000007 від 30 квітня 2020 року);

· 5000 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000008 від 6 травня 2020 року);

· 13102 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000009 від 7 травня 2020 року);

· 25740 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000010 від 26 червня 2020 року);

· 42250 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000011 від 29 травня 2020 року);

· 12169 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000014 від 20 липня 2020 року);

· 49589 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000015 від 22 липня 2020 року);

· 15000 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000016 від 23 липня 2020 року);

· 22013 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000020 від 18 вересня 2020 року);

· 19727 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000023 від 16 жовтня 2020 року);

· 33995 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000025 від 12 листопада 2020 року);

· 15844 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000027 від 30 листопада 2020 року);

· 9070 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000029 від 17 грудня 2020 року;

· 7368 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000030 від 24 грудня 2020 року);

· 4589 грн (згідно Акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000031 від 29 грудня 2020 року).

Відповідачем до матеріалів справи надано копію листа-пропозиції №4 від 5 вересня 2022 року, адресованого Позивачу, з пропозицією мирного врегулювання спору.

Оскільки Відповідач в добровільному порядку та у встановлені Договором терміни не здійснив оплату заборгованості, що стало підставою для звернення Позивача до суду з метою захисту порушеного, на його думку права, з позовом про стягнення боргу в сумі 294456 грн, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, заявлено до стягнення з Відповідача 16681 грн 98коп. 3 % річних та 84281 грн 87 коп. інфляційних втрат.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Пунктом 3 статті 3 та статтею 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що: за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У відповідності до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Колегія суддів констатує, що статтею 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами розгляду даної справи, було задоволено позовні вимоги щодо стягнення боргу з Відповідача на користь Позивача в сумі 294456 грн (що Відповідачем в апеляційній скарзі не оскаржується).

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду, зважаючи на доводи та зміст апеляційної скарги у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 84281 грн 87 коп інфляційних втрат, 16678 грн 26 коп. трьох відсотків річних.

Зважаючи на основний довід апеляційної скарги, котрий на переконання апелянта, є підставою для звільнення Відповідача від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України (а саме: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 Цивільного кодексу Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає проте, що 15 березня 2022 року прийнятий Закон України №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дій норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, і який вже діяв на час подання позову представником Позивача. Вказаним законом доповнювався розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, а саме до вказаного розділу був внесений пункт 18, відповідно до якого: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». На переконання апелянта вказана норма є імперативною та не потребує доказуванню з боку Відповідача причин невиконання відповідного обов`язку за договором.

Дослідивши дані доводи в правовому полі дії вищеописаних законодавчих актів України, колегія суддів констатує, що дані норми мають значення та регулюють відносини позичальника, котрому було надано кредит (позику) банком або кредитодавцем (позикодавцем), який надав такий кредит (які регулюються главою 71 Цивільного кодексу України), в даній же справі мають місце відносини пов`язані з наданням послуг, які регулюються статтею 901 Цивільного кодексу України (главою 63 Цивільного кодексу України). При цьому, Відповідач прирівнює відносини які виникли в нього на підставі Договору щодо надання послуг Позивачем та відносини пов`язанні з наданням кредиту щляхом укладення відповідних договорів із позикодавцем. Оцінивши дані доводи апеляційний господарський суд критично оцінює таку позицію апелянта. На переконання колегії суду в даному випадку, до даних правовідносин не застосовуються відповідний Закон (та відповідні зміни до такого Закону, так як цей Закон не стосується праовідносин за Договором на основі котрого виникла заборгованість та на основі котрого нараховані Позивачу річні та інфляційні втрати), а тому апеляційний господарський суд позбавлений права відмовляти Позивачу щодо стягнення з Відповідача нарахованих 16681 грн 98 коп. 3 % річних та 84281 грн 87 коп. інфляційних втрат, на основі Закону, що не стосується і не може застосовуватися до спірних правовідносин.

В той же час, зважаючи на пояснення представника Відповідача в судовому засіданні від 4 січня 2023 року, який просив суд апеляційної інстанції, в разі задоволення позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, зменшити їх розмір, зважаючи на важке матеріальне становище апелянта, колегія суду відхиляє такі доводи апелянта.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

За приписами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру санкцій, що підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в т.ч. вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зміст зазначених норм свідчить, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені), таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Також слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно із вимогами статті 86 Господарського процесуального кодексу України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В той же час, колегія суддів констатує, що річні та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання.

Окрім того, колегія суддів вважає за можливе зазначити, що у постанові від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Слід зазначити, що у межах справи №902/417/18 судами було встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору поставки було встановлено сплату боржником 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Зменшуючи розмір річних Велика Палата Верховного Суду в даній постанові не робила розмір річних меншим від розміру, встановленого статтею 625 Цивільного кодексу України.

В той же час в даній справі Позивачем застосовується 3% річних, саме такий розмір як передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України.

Крім того колегія суддів зазначає, що аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання (окрім випадку, описаного у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 березня 2020 року №902/417/18).

Відповідно, колегія суддів констатує, що право на зменшення процентів річних, інфляційних втрт кореспондується із принципів розумності, справедливості та пропорційності та явності відповідних умов, тобто коли розмір річних значно перевищує розмір інщих штрафних санкції та суму боргу, водночас в даному випадку мова не йде саме про стягнення 3% річних, розмір який і визначений диспозицією статті 625 Цивільного кодексу України.

А тому в суду відсутнє право для зменшення інфляційних та 3 % річних в тому числі враховуючи правову позицію, наведену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18.

При цьому, суд апеляційної інтснації критично оцінює доводи Позивача, що заява відповідача щодо зменшення інфляційних та трьох відсотків річнихз не може розглядатися з огляду на незаявлення такої заяви в апеляційній скарзі, адже суд наділений таким правом незалежно від наявності чи відутності такої заяви (в письмовому вигляді).

З огляду на все вищеописане апеляційний господарський суд констатує, що Відповідач своїх договірних зобов`язань щодо проведення розрахунків з позивачем за надані послуги у визначені Договором строки не виконав, у зв`язку із чим, у нього виникла заборгованість перед Позивачем у сумі 294456 грн 00коп. Доказів в підтвердження оплати вказаної заборгованості учасниками судового розгляду не подано та про їх існування не зазначено.

Провівши перерахунок заявлених до стягнення сум, враховуючи визначені Позивачем періоди нарахування, зважаючи на дати підписання Актів здачі прийняття робіт, в розрізі пункту 5.1 Договору (яким визначено строк оплати - протягом 5 днів з дати підписання акту), колегія суду зазначає, що Позивачем невірно визначено дату початку нарахування 3% річних по акту здачі-прийняття робіт №ОУ-0000029 від 17 грудня 2020 року на суму 9070 грн, а саме вказано дату початку нарахування 17 грудня 2020 року, замість 22 грудня 2020 року. Відтак, здійснивши розрахунок трьох відсотків річних (здійснених не виходяси за межі найнижчої межі визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України) та інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції вважає правомірним нарахування 3% річних у сумі 16678 грн 26 коп. та 84281 грн 87коп. інфляційних втрат, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню саме у визначених вище сумах.

В стягненні 3 грн 72 коп. 3% річних слід відмовити.

Дане рішення й було прийняте і місцевим господарським судом в цій частині.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору, та не спростовують законність оспорюваного рішення.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд повністю задовольняє позовні вимоги Позивача частково, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Відповідача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство" "Дніпро" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 вересня 2022 року по справі №924/461/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 7 вересня 2022 року по справі №924/461/22 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

5. Справу №924/461/22 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Повний текст постанови виготовлено 9 січня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.