ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023м. ДніпроСправа № 910/8064/16 (904/3842/22)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Владимиренко І.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Марком (49008, м. Дніпро, вул. Робоча, 152, ) в особі ліквідатора арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича (18030, м. Черкаси, а/с 2992)

до Приватного підприємства Реліквія (79060, м. Львів, вул. Наукова, 64 А, 79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 71, кв. 76, )

про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 38 894,75 грн.

Без виклику (повідомлення) учасників справи

СУТЬ СПОРУ:

Спільне українсько-німецьке підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Марком в особі ліквідатора арбітражного керуючого Голінного Андрія Михайловича звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного підприємства Реліквія в якому просило суду стягнути з відповідача кошти в загальній сумі 38 894 грн. 75 коп., з яких: інфляційних втрати - 35 227 грн. 68 коп. та 3 % річних - 3 667 грн. 07 коп.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.11.2022 позовну заяву залишено без руху. Позивачу надано строк протягом семи днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви, а саме: - надати докази відправлення відповідачу копії позовної заяви; - надати докази сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі - 2481,00грн. Роз`яснено, що у випадку невиконання позивачем вимог суду про усунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява вважається неподаною і повертається особі, що звернулася із позовною заявою.

08.11.2022 представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків, якою усунув недоліки позивної заяви зазначені в ухвалі суду від 07.11.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними у справі матеріалами. Запропоновано учасникам справи: Відповідачу: - протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відповідно до вимог статей 165, 178 ГПК України відзив на позовну заяву, а його копію з додатками надіслати всім учасникам справи; - у разі наявності заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати відповідну заяву у строк протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; - у 10-ти денний строк з дня отримання від позивача відповіді на відзив (за наявності) надати суду, а також направити всім учасникам справи заперечення з урахуванням вимог частин третьої шостої статті 165 та статті 167 ГПК України. Позивачу: - у 10-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати суду, а також направити всім учасникам справи відповідь на відзив з урахуванням вимог частин третьої шостої статті 165 та статті 166 ГПК України; Учасникам справи: - при поданні заяв по суті справи надати суду докази на підтвердження дати отримання таких заяв від інших учасників для перевірки судом дотримання строку подачі відповідних заяв, а також докази надсилання на адресу інших учасників справи заяв, що подаються до суду.

08.12.2022 представник відповідача надіслав на електронну поштову адресу суду відзив на позовну заяву. Судом відзив відповідача прийнято до відома.

Також, 08.12.2022 до суду від відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, в якому представник відповідача просив суд постановити ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та визнати участь відповідача - ПП "Реліквія" у судовому засіданні у справі №910/8064/16(904/3842/22) у режимі відеоконференції. Доручити забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Львівської області (місцезнаходження: м. Львів, вул. Личаківська, 128).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та визнання участі відповідача - ПП "Реліквія" у судовому засіданні у справі №910/8064/16(904/3842/22) у режимі відеоконференції.

19.12.2022 представник позивача подав до суду відповідь на відзив. Судом відповідь на відзив прийнята до відома.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Львівської області перебувала справа №5015/3650/12 за позовом Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" до Приватного підприємства "Реліквія" про стягнення 13 082,66 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу № 1/1052 від 1 вересня 2007 року.

Рішенням господарського суду Львівської області від 31.10.2012 року у справі №5015/3650/12 залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28 лютого 2013 року та постановою Вищого господарського суду України від 12.06.2013, позов задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства "Реліквія" на користь Спільного українсько-німецького підприємства "Марком" 13 082,66 грн. заборгованості та судовий збір в розмірі 1 609 грн. 50 коп.

Рішення господарського суду Львівської області від 31.10.2012 року у справі №5015/3650/12 набрало законної сили 28.02.2013 року.

08 квітня 2013 року на примусове виконання рішення суду було видано наказ.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 02.03.2022 року у справі №5015/3650/12 було видано дублікат наказу.

На примусове виконання Франківському відділу ДВС у м. Львові було направлено заяву від 18.03.2022 року № 925/1499/17/177 про примусове виконання рішення, з доданим виконавчим документом: наказ (дублікат) господарського суду Львівської області від 08.04.2013 року № 5015/3650/12 про стягнення коштів із ПП «Реліквія» в сумі 14 692грн. 16коп.

Постановою Франківського відділу ДВС у м. Львові від 12.04.2022 року було відкрито виконавче провадження № 68783598.

13 липня 2022 року державним виконавцем було прийнято постанову ВП № 68783598 про закінчення виконавчого провадження.

Позивач у позовній заяві зазначає, що 04.10.2022 року кошти в сумі 14 692,16 грн. були сплачені відповідачем та отримані позивачем, з яких сума основного боргу складає 13 082,66грн.

Звертаючись д суду із цим позовом позивач зазначає, що оскільки в період з 01.03.2013 по 03.10.2022 року відбулось прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 13082,66 грн., внаслідок чого боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні втрати та 3 % річних за весь період прострочення боргу.

На підставі викладеного позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 35 227 грн. 68 коп. та 3 % річних за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 3 667 грн. 07 коп.

Таким чином, СУНП у формі ТОВ Марком звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ПП «Реліквія» інфляційних втрат за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 35 227 грн. 68 коп. та 3 % річних за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 3 667 грн. 07 коп., нарахованих в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму заборгованості відповідача, стягнутої рішенням Господарського суду Львівської області від 31.10.2012 року у справі №5015/3650/12.

Рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2012 року у справі №5015/3650/12 набрало законної сили в порядку, визначеному законодавством, і встановлені в них обставини не підлягають доведенню згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивачем на суму заборгованості стягнутої рішенням Господарського суду Львівської області від 31.10.2012 року у справі №5015/3650/12 нараховано 3 % річних та інфляційні втрати за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 (тобто до дати фактичної сплати боргу), стягнення яких є предметом спору в даній справі.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, або з відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Оскільки стягнення боргу за рішенням суду не є належним виконанням грошового зобов`язання, то до фактичного перерахування грошових коштів позивачу або зміни способу виконання рішення грошове зобов`язання не втрачає свого правового статусу, не змінює походження та підстав виникнення і не припиняється.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, стягувач (кредитор) вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідач у відзиві зазначив, що на час порушення у справі № 5015/2298/11 про банкрутство ПП «Реліквія» діяла ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції до внесення змін Законом України №4212-VI від 22.12.2011), яка передбачала, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства, не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань, щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

19.01.2013 набрала чинності нова редакція Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", яка у статі 19 передбачала, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, шо містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах, забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Позовні вимоги ґрунтуються на рішенні Господарського суду Львівської області від 31.10.2012 у справі №5015/3650/12 про стягнення з ПП «Реліквія» на користь СП ТзОВ «Марком» 13 082,66 грн. основного боргу. Рішення залишено без змін постановою ЛАГС від 28.02.2013р. та постановою ВГСУ від 12.06.2013р. Предмет даного позову стосується стягнення інфляційних втрат та 3% річних, що охоплюють період з 01.03.2013р. по 03.10.2022р.

Відповідач у відзиві на позов вказав, що в період нарахування позивачем до стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.03.2013р. по 31.05.2019р. діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідача ПП «Реліквія», протягом дії якого, в силу ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми. Вказаний період (01.03.2013 31.05.2019) пов`язаний із датами набрання законної сили рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2012р. у справі №5015/3650/12 про стягнення з ПП «Реліквія» на користь СП ТзОВ «Марком» 13082,66 грн основного боргу, а також датою припинення провадження у справі про банкрутство ПП «Реліквія» (31.05.2019).

Господарським судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.04.2011 порушено провадження у справі №5015/2298/11 про банкрутство Приватного підприємства Реліквія та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.05.2019 у справі №5015/2298/11 про банкрутство Приватного підприємства Реліквія припинено процедуру санації Приватного підприємства "Реліквія" та повноваження керуючого санацією арбітражного керуючого Марка Андрія Тарасовича. Затверджено мирову угоду від 20.05.2019 р. за № 4 у справі № 5015/2298/11 про банкрутство Приватного підприємства "Реліквія". Припинено провадження у справі №5015/2298/11 про банкрутство Приватного підприємства Реліквія.

Оскільки провадження у справі №5015/2298/11 про банкрутство ПП «Реліквія» порушено ухвалою господарського суду від 15.06.2011 р., тоді як 19.01.2013 р. набрав чинності Закон України №4212-VI від 22.12.2011 р. «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яким Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (надалі - Закон про банкрутство) викладено в новій редакції.

Разом з тим, відповідно до п. 1-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону про банкрутство, викладеного у новій редакції, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом; положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом; положення, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З урахуванням вищенаведеного господарський суд при розгляді справи №5015/2298/11 керувався положення ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, що була чинною до 19.01.2013р.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року (справа №914/1028/19), зазначено, що відповідно до пункту 1-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року №4212-VI нова редакція Закону про банкрутство застосовується до справ, провадження у яких відкрито після набрання чинності цим Законом та з моменту введення ліквідаційної процедури (у справах, які порушено до введення в дію цього Закону).

В даному випадку, до відповідача слід застосовувати положення ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції ЗУ №2343-XII від 14 травня 1992 року, яка була чинною до внесення змін ЗУ №4212-VІ від 22 грудня 2011 року/

Крім того, відповідно до Постанови ВСУ від 26 листопада 2020 року у справі №914/1028/19 пунктом 25 абзацу 24 статті 1 цього ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», мораторій на задоволення вимог кредиторів визначено як зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Абзацом 6 статті 1 цього Закону визначено кредитора як юридичну або фізичну особу, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).

Конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство.

До конкурсних кредиторів відносяться також кредитори, вимоги яких до боржника виникли внаслідок правонаступництва за умови виникнення таких вимог до порушення провадження у справі про банкрутство.

Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок про те, що мораторій у справі про банкрутство - це визначений законодавцем період у часі протягом якого забороняється задоволення вимог кредиторів, які існують на момент введення мораторію.

Тобто мораторій у справі про банкрутство поширюється на конкурсні вимоги, які виникли до моменту порушення провадження у справі про банкрутство та не поширюється на поточні вимоги кредиторів, які виникають в ході здійснення провадження у справі про банкрутство.

Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

З такою правовою позицією погодилась Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року (справа №5023/10655/11) та від 16 вересня 2020 року (справа №826/3106/18).

Позиція щодо застосування до спірних правовідносин норм закону, які були чинними на момент виникнення певних правовідносин висловлена також Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року (справа №916/4737/14), яка у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися при її виборі і застосуванні.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04.02.2020 у справі 912/1120/16 з посиланням на подібну правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Також, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат. Водночас, інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Отже, якщо додаткова до основної вимога щодо сплати інфляційних та річних в порядку статті 625 ЦК України виникає, як акцесорне зобов`язання, у період здійснення процедури розпорядження майном чи процедури санації боржника, яка здійснюється за нормами Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013, така вимога за своєю правовою природою є поточною вимогою і на неї поширюються правила мораторію у справі про банкрутство, визначені статтею 12 Закону про банкрутство у редакції, що застосовувалася до боржника-відповідача у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону про банкрутство, у редакції до внесення змін ЗУ №4212-VІ від 22.12.2011, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів). За приписами частини шостої статті 12 цього Закону дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону. Згідно з частиною сьомою статті 12 цього Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Отже, на відміну від частини третьої статті 19 Закону про банкрутство в редакції, яка діє з 19.01.2013 та передбачає, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, частина четверта статті 12 Закону про банкрутство в редакції до 19.01.2013, яка застосовувалась до відповідача під час провадження у справі про його банкрутство не містила прямої заборони щодо застосування індексу інфляції та річних у порядку частини другої статті 625 ЦК України, як грошових вимог до боржника за додатковими (акцесорними) зобов`язаннями, що можуть бути конкурсними чи поточними, в залежності від періоду їх виникнення щодо моменту відкриття провадження у справі про банкрутство.

Враховуючи вищевикладене, а також наведені правові позиції Верховного Суду, господарський суд приходить до висновку про безпідставність посилань відповідача на те, що в період нарахування позивачем до стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.03.2013р. по 31.05.2019р. діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів відповідача ПП «Реліквія», протягом дії якого, в силу ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, господарський суд приймає до уваги, що колегія Вищого господарського суду України у постанові від 12.06.2013 у справі №5015/3650/12, розглянувши касаційну скаргу ПП «Реліквія» на рішення суду у справі №5015/3650/12, зазначила наступне: «Розглядаючи по суті заявлені позовні вимоги, господарський суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 599, 655, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки факт існування заборгованості в зазначеному розмірі підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, а відповідний розрахунок позивача є правильним. З таким рішенням місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції, залишивши його без змін, зазначивши, що вимоги до боржника виникли після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, а тому, на них не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, визначена Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".».

Отже, на час звернення з позовом у даній справі у позивача були легітимні очікування на захист його майнових прав.

Звертаючись до суду, позивач на підставі ст. 625 ЦК України, нарахував відповідачу інфляційні втрати за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 35 227 грн. 68 коп. та 3 % річних за період з 01.03.2013 по 03.10.2022 у розмірі 3 667 грн. 07 коп., тобто до дати фактичної сплати боргу.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 01.03.2013 по 03.10.2022, господарським судом встановлено, що вказані вимоги заявлені позивачем правомірно та є обґрунтованими.

Водночас, під час розгляду господарським судом справи, відповідачем було заявлено про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідач вказав, що позовна заява у справі №910/8064/16(904/3842/22) подана арбітражним керуючим СП ТзОВ «Марком» 01.11.2022 р., отже строк позовної давності (а відповідно, й нарахувань) можливий лише за період з 01.11.2019 р. по 03.10.2022р. (дату здійснення оплати суми основного боргу в процесі виконавчого провадження). За розрахунком відповідача, сума інфляційних втрат за даний період становить 5305,50 грн., а 3% річних - 1147,33 грн.

У відповіді на відзив, представник позивача вказав, що оскільки позивачем подано позовну заяву 25.10.2022 (а не 01.11.2022 як зазначено відповідачем), що підтверджується печаткою поштової установи, то загальна сума, яка підлягає до стягнення в межах позовної давності за період з 25.10.2019 по 03.10.2022 по складає 6 554,41 грн., з яких: 3% річних у розмірі 1 125,11 грн., та інфляційні втрати у розмірі 5 429,30 грн.

Господарський суд, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України, застосовуються загальні строки позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як вбачається з позовної заяви, означена заява була передана до поштової установи 25.10.2022, отже позивач звернувся до суду із цим позовом саме 25.10.2022, а відтак, нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.03.2013 р. по 24.10.2019р. здійснено позивачем поза межами строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України.

Таким чином, вимогу про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 01.03.2013 р. по 24.10.2019р., заявлено поза межами трирічного строку позовної давності, в зв`язку з чим, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Відтак, з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 25.10.2019 р. по 03.10.2022р.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в розмірі 5 305, 30 грн. за період з 25.10.2019 по 03.10.2022 та 3% річні в розмірі 1154,86 грн. за період з 25.10.2019 по 03.10.2022.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

На підставі статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

З огляду на викладене, суд частково задовольняє позовні вимоги позивача шляхом стягнення з відповідача суми інфляційних втрат у розмірі 5 305,30 грн. за період з 25.10.2019 по 03.10.2022 та 3% річних в розмірі 1154,86 грн. за період з 25.10.2019 по 03.10.2022.

В решті задоволення позовних вимог, суд відмовляє.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 73, 74, 86, 123, 129, 232, 233,237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства Реліквія (79060, м. Львів, вул. Наукова, 64 А, ) на користь Спільного українсько-німецького підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Марком (49008, м. Дніпро, вул. Робоча, 152, ) суму інфляційних втрат у розмірі 5 305, 30 грн. (п`ять тисяч триста п`ять грн. 30 коп.), 3 % річних у розмірі 1154,86 грн. (одна тисяча сто п`ятдесят чотири грн. 86 коп.) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 412,08 грн. ( чотириста дванадцять грн. 08 коп.).

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судові рішення у справі набирають законної сили відповідно до ст.ст.241, 284 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 16.01.2023р.

Суддя І.В. Владимиренко