РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2023Справа № 910/11498/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Шельф»

до Фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни

про стягнення 53 480,21 грн.,

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 53 480,21 за Договором поставки від 20.03.2019 № 38.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач порушив умови договору поставки №38 від 20.03.2019, в частині оплати в повному обсязі поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників спору.

Відповідно до ст. 120 ГПК України судом вчинені дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Ухвала суду про порушення провадження у справі була надіслана за адресою місцезнаходження відповідача ( АДРЕСА_1 ), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 430, відповідач отримав вказану ухвалу суду 18.11.2022.

Правом на подання відзиву відповідач у визначений судом, п`ятнадцятиденний з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для надання суду відзиву на позов з доданням доказів, строк не скористався та заперечення на позов не подав.

При цьому, відповідачем 05.12.2022 подано клопотання про залишення позову без розгляду, з огляду на невиконання позивачем, на думку відповідача, вимог процесуального закону щодо направлення копії позовної заяви відповідачу.

Вирішуючи подане клопотання, суд зазначає, що матеріали справи містять докази направлення позовної заяви з усіма доданими до неї доказами на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , а саме: опис поштового вкладення № 023 від 24.10.2022 та накладну від 24.10.2022 № 023. З огляду на що, суд визнає клопотання відповідача про залишення позову безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Клопотання про надання додаткового строку на подання відзиву чи ознайомлення з матеріалами справи від відповідача не надходило.

Отже, спір вирішується по суті заявлених вимог.

Відповідно до частини другої статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідачем без поважних причин відзив на позовну заяву у встановлений строк до суду не подано.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву та додані до неї докази.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.03.2019 між ТОВ «Торгова компанія «Шельф» (Постачальник) та ФО-П Мельник Інна Володимирівна (Покупець) було укладено договір поставки №38.

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник постачає і передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає та оплачує Товари згідно з замовленнями Покупця та товаросупровідною документацією, які складають невід`ємну частину цього Договору, на умовах цього Договору.

Відповідно до п. п. 3.2. Договору, покупець оплачує поставлений Постачальником Товар не пізніше 30 календарних днів з дати поставки Товару Постачальником.

Як вказує позивач, та підтверджено матеріалами справи, дата останньої поставки -11.01.22 , згідно видаткової накладної ТК-Г0000550.

Свої зобов`язання з поставки товару Відповідачу Позивач виконав у повному обсязі, про що свідчать наявні у справі належним чином засвідчені копії видаткових накладних, підписаних без зауважень щодо кількості чи якості відповідачем на загальну суму 2 353 840,00 грн.

Проте, відповідачем сплачено частково вартість поставленого товару на загальну суму 2 300 359,79 грн.

Як вказує позивач, з урахуванням положень п. 3.2. Договору, та останньої поставки товару 11.01.2022, строк оплати є до 11.02.2022 включно.

Матеріали справи містять детальний перелік видаткових накладних із сумами та датами поставки, а також всі оплати, які викладені в Додатку 1 до позовної заяви.

Доказів оплати поставленого позивачем відповідачу товару на суму 53 480,21 грн. (2 353 840,00 грн. (вартість поставленого товару) - 2 300 359,79 грн. (вартість фактично оплаченого відповідачем) матеріали справи не містять, та відповідно відповідачем за час розгляду справи не надано.

Також, з матеріалів справи слідує, що позивач вживав заходи досудового врегулювання спору, шляхом направлення претензії № 875 від 15.08.2022 про стягнення з відповідача 53 480,21 грн., проте така залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Судом встановлено, що договір поставки № 38 від 20.03.2019 укладений сторонами до 28.02.2020 (п. 8.1. Договору). При цьому, доказів про небажання продовження господарських відносин з боку сторін такого договору матеріали справи не містять. При цьому, суд зауважує, що згідно видаткових накладних, згідно яких здійснена поставка товару, зазначено, що така поставка відбувалась згідно договору поставки № 38 від 20.03.2019. За таких обставин, суд доходить висновку, що спірні відносини між сторонами відбувались на підставі зазначеного договору.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За статтею 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Суду доведено належним чином, а матеріалами справи підтверджено, поставку позивачем відповідачу товару на суму 2 353 840,00 грн., проте відповідачем частково здійснено оплату на суму 2 300 359,79 грн.

Доказів оплати поставленого позивачем товару на суму 53 480,21 грн. відповідачем не надано, а матеріали справи не містять.

Строк оплати є таким, що настав.

Товар відповідачем прийнятий без зауважень до його кількості чи якості, про що свідчать вказані видаткові накладні підписані уповноваженими особами відповідача.

Отже, за встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 53 480,21 грн. боргу за поставлений товар.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, доводи Позивача, викладені у його позовній заяві підтверджені належними та допустимими доказами, а Відповідачами не надано доказів на спростування доводів і тверджень позивача чи сплати наявної суми боргу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачами, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 74, 129, 331, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Шельф» (04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 37/48 офіс 1, ) задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Мельник Інни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «Шельф» (04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 37/48 офіс 1, ) 53 480 (п`ятдесят три тисячі чотириста вісімдесят) грн. 21 коп. заборгованості та 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ, в порядку визначеному ст. 327 ГПК України.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Борисенко