ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2023 р.

м. Київ

Справа № 911/2190/22

Суддя Черногуз А.Ф. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами

позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Армукрземпроект» (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вулиця Дзержинського, будинок 3, квартира 45, )

до Гірської сільської ради (08324, Київська обл., Бориспільський р-н, село Гора, вулиця Центральна, будинок 5, )

про стягнення 4411,81 грн за договором № 45 від 19.10.2017,

ВСТАНОВИВ:

Процесуальні обставини справи

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Армукрземпроект» до Гірської сільської ради про стягнення 4411,81 грн за договором № 45 від 19.10.2017. Ухвалою від 14.11.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву від 07.12.2022, який прийнятий судом до матеріалів справи.

Відповідачем також подано клопотання про об`єднання справ в одне провадження. У цьому клопотанні відповідач вказав, що на розгляді Господарського суду Київської області перебувають справи за номерами 911/2190/22, 911/2192/22, 911/2188/22, 911/2191/22 вiд одного позивача, ТОВ «Армукземпроект», до одного відповідача, Гірської сільської ради, з однаковим предметом спору, а саме стягнення заборгованості за договорами з надання послуг з авторського нагляду. На думку заявника, позовні вимоги є однорідними та спір існує між тими ж сторонами.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.12.2022 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про об`єднання справ в одне провадження.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач просив суд проводити розгляд справи з викликом сторін.

Відповідно до частини 6 статті 252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Відповідач у відзиві пише: характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі для повного та всебічного встановлення обставин справи потребує необхідності дослідження наданих доказів та заслуховування позицій сторін, а тому справу потрібно розглядати з викликом та за участі сторін.

Фактично відповідач лише виклав у зворотному формулюванні пункт 2 частини 6 статті 252 ГПК України без наведення своєї особистої позиції, що б дала змогу суду прийти до висновку про необхідність проведення судових засідань у справі. Суд не погоджується з позицією відповідача та не бачить потреби проводити дослідження доказів та заслуховувати пояснення сторін у судовому засіданні. Всі наявні у матеріалах справи докази суд дослідить самостійно та здійснить їх оцінку. Позиції сторін подані у письмовій формі будуть також взяті до уваги, їх, на думку суду, достатньо для прийнятті рішення у справі про стягнення заборгованості, що не перевищує розміру двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Таким чином суд у порядку статті 252 ГПК України відмовляє у задоволенні викладеного у відзиві прохання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

До суду 16.01.2022 надійшла відповідь на відзив з клопотанням про поновлення процесуального строку на його подання. Суд задовольняє вказане клопотання та приймає викладені у відповіді на відзив доводи позивача.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Реалізація норми ст. 81 ГПК України щодо витребування господарським судом документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права витребовувати через суд докази.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обгрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з положеннями статті 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. При цьому, суд в кожному випадку повинен навести мотиви через які він приймає одні докази та відхиляє інші.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Обставини спірних правовідносин, позиції сторін, висновки суду

З наявних у справі матеріалів вбачається, що 19.10.2017 між сторонами було укладено договір № 45, відповідно до якого виконавець (позивач) повинен за дорученням замовника (відповідача) надати послуги з авторського нагляду за виконанням будівельних робіт на об`єкті, де проводився капітальний ремонт проїзної частини вул. Степова в с. Гора Бориспільського району Київської області.

Пунктом 2.1 договору визначено, що вартість послуг за договором становить 2802,00 грн без ПДВ. Відповідно до пункту 2.2 платіж в розмірі 100% вартості робіт замовник здійснює протягом трьох банківських днів з моменту підписання акту надання послуг на розрахунковий рахунок виконавця.

Пунктом 2.3 договору № 45 сторони узгодили: після закінчення надання послуг виконавець передає замовнику акт здачі-приймання послуг, який повинен бути підписаний замовником протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати передачі або надана мотивована письмова відмова від його підписання в той же строк.

Замовник здійснює розрахунки із виконавцем після підписання сторонами акту здачі- приймання послуг протягом 3 (трьох) банківських днів вказано у пункті 2.4 договору.

Сторони узгодили у пункті 2.5 договору, що розрахунки здійснюються у національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку замовника на поточний рахунок виконавця.

Матеріали справи містять копію листа № 7 від 11.10.2018, адресованого Гірській сільській раді, в якій позивач повторно передає замовнику акти здачі-приймання послуг, в тому числі за договором № 45 від 19.10.2017 в двох екземплярах.

На копії вказаного листа проставлено штамп ради, яким фіксується отримання кореспонденції, цього листа, 11.10.2018 за вхідним номером 1843-02-2018.

До позовної заяви позивачем додано копія акту №1, який підписаний та скріплений печатками сторін: роботу здав від виконавця директор А.А. Мкртічян, роботу прийняв від замовника сільський голова Р.М. Дмитрів. Відповідно до наведених у акті відомостей замовник не має претензій до виконаних робіт за договором № 45 від 19.10.2017, вказано, що загальна сума за договором яка підлягає перерахуванню становить 2802,00 грн.

Позивач стверджує, що акт було підписано сторонами 28.11.2019.

Матеріали позовної заяви свідчать про те, що 14.09.2022 позивач направив відповідачу претензію № 36 від 13.09.2022, в якій просив сплатити непогашену заборгованість за договором № 45 на зазначені реквізити позивача. До дня звернення з позовом, за словами позивача, відповідачем не надано жодної відповіді на претензію та не проведено будь яких платежів.

У відзиві на позовну заяву відповідач повідомляв суд, що відповідь на претензію № 36 від 13.09.2022 все ж була надана відповідачем, проте направлений конверт з відповіддю повернувся на адресу відповідача за закінченням терміну зберігання. Копія відповіді та конверту № 975 додана до матеріалів справи.

Відповідач визнав той факт, що 11.10.2018 позивачем було надано відповідачу акти виконаних робіт в тому числі і за договором № 45. Водночас, відповідач вказує, що ним не підписано акт протягом п`яти календарних днів та не надано мотивованої відмови в порушення вимог пункту 2.3 договору.

Відповідач повідомляє, що відповідно до пункту 5 Порядку здійснення авторського нагляду під час будівництва об`єкта архітектури затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 № 903 визначено, що результати авторського нагляду фіксуються в журналі, що оформляється генеральним проектувальником у двох примірниках, один з яких зберігається у замовника, а другий у генерального проектувальника. Журнал результатів авторського нагляду позивачем не передавався, а тому надані акти виконаних робіт не були підписані відповідачем.

Таким чином відповідач у відзиві схиляється до того, що оскільки відповідачем не було підписано акти виконаних робіт від 11.10.2018 та не надано мотивованої відмови протягом п`яти календарних днів, то фактично з 15.10.2018 почався перебіг строку визначений пунктом 2.4 договору в частині проведення розрахунків за договором, тобто кінцевий термін виконання зобов`язань відповідача розрахунку слід вважати 18.10.2018.

Також відповідач стверджує, що копія акту № 1 є копією фіктивних, підроблених документів з підробленими підписами особи. У відзиві вказано, що сілький голова стверджує, що підпис на акті йому не належить.

Відповідач пише "позивач стверджує, що акт було складено 28.11.2019". Такий аргумент відповідача відхиляється судом, оскільки позовна заява не містить тверджень про складення акту 28.11.2019. Позивач лише зазначає обставину підписання акту в цей день. Враховуючи направлення позивачем відповідачу листа № 7 від 11.10.2018 (який відповідно до штампу ради було отримано в цей же день) з екземплярами актів здачі-приймання послуг, акт дійсно було складено до того часу. Дата складення акту не є друкованою, і, як правильно зазначає відповідач, вписана кульковою ручкою невідомою особою. Таке зазначення дати не суперечить формі складеного документу, оскільки спеціально відведене місце зазначення дати (у вигляді типовому для бланків, з друком символів нижнього підкреслення "_") може бути незаповненим одразу для внесення відомостей про дату в подальшому в тому числі в момент підписання акту всіма сторонами.

Відповідно до положень частин 1 та 4 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

При вирішенні справи суд не може будувати мотиви прийняття рішення на припущеннях, тому позиція відповідача, що позивач подав фіктивний документ, акт № 1, підробивши підпис та/або дату складання акту не приймаються, оскільки стороною не надано достатньо доказів, які б могли свідчити про обставину що давала б змогу з впевненістю говорити, що має місце підробка документів. Припущення відповідача не надають суду підстав вважати документ підробленим. На думку суду, в наданій позивачем копії акту № 1 не вбачається також і візуальних ознак підробки. Відповідач в свою чергу не звернувся до суду з заявою про витребування оригіналу доказу чи про проведення експертизи. Подання до суду копій заяви про вчинення кримінального правопорушення адресованих управлінню поліції та скарги на бездіяльність службових осіб не дає суду достатньо підстав вважати доведеними вчинення кримінального правопорушення (підробка документів) будь якими особами без відповідного висновку правоохоронних органів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору № 45 від 19.10.2017 позивачем було надано послуги з авторського нагляду за виконанням будівельних робіт на об`єкті, де проводився капітальний ремонт проїзної частини. Про це свідчить направлення та отримання відповідачем 11.10.2018 листа з примірниками актів здачі-приймання послуг. Також на підтвердження виконання робіт позивачем подано копію акту здачі-приймання послуг на суму, що еквівалентна обумовленій у договорі. Крім того факт надання послуг не спростовується відповідачем, не наведено претензій до якості наданих послуг за договором № 45. Відповідач самостійно визнає наявність невиконаних за договором зобов`язань, проте з приміткою про те, що обов`язок по оплаті наданих послуг настав раніше ніж вказує позивач, а саме 18.10.2018 відповідно до положень договору, з огляду на те, що акти підписані не були.

Таким чином, враховуючи наведені вище положення ЦК України, суд приходить до висновку, що у відповідача виник обов`язок по сплаті боргу, а сума основної заборгованості за договором є такою, що підлягає сплаті відповідачем на момент прийняття рішення у справі. Тому позовна вимога в частині стягнення основної заборгованості підлягає задоволенню у розмірі 2802,00 грн.

Окрім суми основної заборгованості позивач, посилаючись на положення статей 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", просить стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що згідно наданих розрахунків становить 309,24 грн.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 5.1 договору № 45 сторони узгодили, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує штрафні санкції, а також відшкодовує другій стороні завдані таким невиконанням або неналежним виконанням збитки відповідно до чинного законодавства України.

Суд акцентує увагу на тому, що розмір штрафних санкцій, порядок їх нарахування та інші умови сторони не обумовили в договорі. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. В договорі також не наведено посилань на закон, який має намір застосувати позивач при стягненні такого розміру пені. Окрім того ні стаття 1, ні стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не встановлює розмір пені який обов`язково має бути стягнено відповідно до цього закону, а лише вказує, що вона він не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Касаційного господарського суду від 05.09.2019 у справі № 908/1501/18 якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Тож суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені.

Позивач заявивив вимогу про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 03.12.2019 по 17.10.2022.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Беручи до уваги ту обставину, що заявлений період нарахування відсотків річних та інфляційних втрат включає в себе період існування заборгованості за договором до моменту подання позовної заяви, перевіривши розрахунок позивача на предмет арифметичних помилок, суд приходить до висновку, що розрахунок відсотків річних, що підлягають стягненню є правильним, водночас сума інфляційних витрат, що підлягає стягненню в заявлений період є більшою ніж та, яку просить стягнути позивач.

З огляду на те, що при прийнятті рішення суд не може виходити за межі заявлених вимог, відсотки річні та інфляційні нарахування підлягають стягненню з відповідача у обсязі заявленому до стягнення.

Суд констатує наявність підстав для часткового задоволення позову, враховуючи відмову у стягненні з відповідача пені. Водночас, у відзиві на позовну заяву відповідач заявив вимогу про застосування строків позовної давності.

Розгляд заяви відповідача про застосування строків позовної давності

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки відповідно статті 257 ЦК України. Суд констатує, що такий строк позовної давності поширюється на вимоги позивача, які задоволені судом.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Основною тезою на якій грунтується позиція відповідача щодо перебігу строку позовною давності постає те, що заборгованість за договором настала раніше ніж це визначив позивач. Обставину початку перебігу строку позовної давності відповідач обгрунтовує своєю пасивною поведінкою і відмовою від підписання актів, в той час як позивач грунтує свою позицію на тому, що акти все ж були підписані відповідачем без відсутності будь яких зауважень щодо виконаних робіт, проте значно пізніше. Суд враховує те, що відповідач визнає факт невиконання ним обов`язків за договором і щодо підписання актів протягом п`яти робочих днів після їх отримання і щодо оплати наданих послуг.

Суд констатує, що в основі позиція відповідача по справі націлена лише на уникнення сплати наявної заборгованості за договором № 45 шляхом прохання суду застосувати наслідки пропуску позовною давності.

Враховуючи, що позивач будує підстави для звернення з позовною заявою не на тому, що акти не були підписані відповідачем, а надає до суду копію акту, який все ж підписаний представником відповідача, а тому є необхідність застосування пункту 2.4 договору, відповідно до якого розрахунки із виконавцем повинні бути здійснені після підписання актів суд визнає обставину підписання акту 28.11.2019, тобто в день, яким акт датовано. Наявність підпису сільського голови та печатки сільської ради свідчить про прийняття робіт за договором уповноваженим представником відповідача на суму 2802,00 грн.

Суд також не вважає за доцільне реагувати на тезу відповідача викладену у відзиві "у разі визнання судом акту неналежним доказом, відповідач наполягає на проведенні почеркознавчої експертизи оригіналу цього документу, яку готовий оплатити". Заяв про намір проведення експертизи чи визання акту неналежним доказом до суду не надходило, тому суд не має підстав з власної ініціативи визнавати акт неналежним доказом. Також судом враховано, що акт не містить інших сум, які не обумовлені договором, а лише відтворює обумовлену сторонами ціну наданих послуг 2802,00 грн.

Таким чином проведення експертизи незалежно від подальшого її результату покладе на сторони додатковий фінансовий тягар, призведе до затягування розгляду справи про стягнення незначної суми боргу. У випадку, якщо акт був підписаний іншою особою, не сільським головою з використанням печатки сільської ради це не скасує вже визнаного відповідачем настання обов`язку щодо оплати наданих позивачем послуг, який відповідач знову ж таким має намір не оплачувати наполягаючи на застосуванні судом позовної давності.

Тож, така процесуальна дія може лише збільшити розмір витрат відповідача пов`язаних з розглядом цієї справи, що знову ж таким на думку суду не є доцільним у справі про стягнення 4411,81 грн.

Вбачається, що відповідач був обізнаний про наявність у нього обов`язку оплатити надані послуги. Суд акцентує увагу на намірі відповідача ухилитися від виконання договірних зобов`язань не лише в частині стягнення інфляційних нарахувань, відсотків річних, а також щодо основної суми заборгованості суми надання послуг, яка була обумовлена сторонами ще в момент укладання договору. Суд наголошує, що договір № 45 містить пункт 4.1, яким визначається що строк дії договору до повного виконання зобов`язань. В той час як відповідач порушуючи права відповідача не виконав свій обов`язок по сплаті вартості послуг авторського нагляду.

Тож суд враховує також наявність інших договірних відносин між сільською радою та позивачем. В процесі розгляду справи відповідач подавав заяву про об`єднання справ в одне провадження та вказав, що існують однотипні справи про стягнення заборгованості за поданими позивачем іншими позовними заявами.

Слід вчергове звернути увагу на положення статті 525 ЦК України відповідно до якої одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також суд бере до уваги викладені у відповіді на відзив заперечення позивача стосовно позиції відповідача про необхідність застосування судом наслідків пропуску позовної давності.

Стосовно відсутності акту здачі-приймання послуг позивач зазначає, що внутрішня організація роботи органу місцевого самоврядування визначається саме відповідачем, позивач не може вплинути на порядок зберігання документів в органі місцевого самоврядування, оскільки саме останній повинен діяти у відповідності до інструкцій та порядку зберігання документів. У зв`язку з цим, позивач наполягає на тому, що не може нести тягар відповідальності за неналежну роботу відповідача на цьому напрямі.

Відповідач у відзиві визнає факт і підтверджує ті обставини, що отримані 11.10.2018 акти здачі-приймання послуг на авторський нагляд не підписувалися, а також не надавалося мотивованої відмови. У зв`язку з цим позивач звертав увагу суду на те, що у разі ненадання мотивованої відмови на підписання актів, які були отримані примірники оригіналів таких актів залишилися у відповідача (Гірська сільська рада), тобто такі документи взагалі не поверталися позивачу. Оскільки відповідач визнав ненадання мотивованої відмови з питань підписання відповідних актів, то зберігання других примірників саме у сільській раді не потребує доказуванню згідно з приписами ч. 1 ст. 75 ГПК України.

Позивач вказує, що відсутність будь якої інформації стосовно вищезазначених документів жодним чином не позбавляла його повторно, тобто до повного виконання своїх зобов`язань, направити і підписати акт здачі-приймання послуг на авторський нагляд. Вказане було реалізовано 28.11.2019, а саме підписано обома сторонами акт №1 здачі-приймання послуг на авторський нагляд. Вказані дії ТОВ «Армукрземпроект» цілком відповідають умовам договору, переконаний позивач.

Суд вважає за можливе відмовити у задоволенні заявленого у описовій частині відзиву прохання застосування наслідків пропущення позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу в першу чергу через відсутність підстав стверджувати про пропуск позовної давності. Відповідачем не подано екземпляру акту з іншою датою, який надходив на адресу сільської ради (факт надходження підтверджено самим відповідачем), який міг би суперечити акту наданому позивачем або інших доказів які б спростували твердження викладені у позовній заяві щодо підписання акту.

Вирішення питання про судові витрати, підсумки розгляду справи

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову на 92,99 %, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача частину судового збору пропорційну частині задоволених вимог у сумі 2307,09 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У позовній заяві позивач вказав, що орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу становить 12000,00 грн, а поштові витрати складають 500,00 грн. Позивач повідомив суд, що докази на підтвердження цього будуть надані суду у порядку ч. 8 статті 129 ГПК України.

До відповіді на відзив позивач долучає копії договору № 1 від 01.06.2022 про надання правничої допомоги, протоколу узгодження послуг № 1 від 01.06.2022 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Зі вказаного договору вбачається, що він підписаний між позивачем в особі директора та ТОВ "Юридична компанія "Аксіома" в особі директора Асряна Арама Овіковича.

Перш за все, суд наголошує на положеннях частини 3 статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", де визначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Закон у зазначеній статті визначив вичерпний перелік організаційних форм діяльності адвокатів.

Позивачем не надано пояснень з приводу цієї обставини. З поданих матеріалів суд не може зробити висновку, що при здійснення захисту прав позивача юридичною компанією адвокатська діяльність була здійснена відповідно до викладених у наведеній вище статті принципів та засад адвокатської діяльності. Організаційно правова форма компанії-представника не співвідноситься з визначеним законом. Також позивачем не додано витягів зі статуту товариства, які могли б засвідчити інше. Без наявності установчих документів суд не може робити інших висновків про організаційно-правову форму юридичної особи. Тобто підписання договору про надання правової допомоги з товариством з обмеженою відповідальністю, директор якого має право на здійснення адвокатської діяльності, не реалізує можливість директора представляти інтереси іншої особи в якості адвоката.

Відповідно до частини 2 статті 58 ГПК України при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу. Тобто мова йде саме про фізичну особу, а не юридичну.

Судом також враховано позицію позивача, де він посилається на висновки Верховного Суду про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатись у ці правовідносини.

Між тим, частинами 4, 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Окрім іншого, доданий до матеріалів справи протокол узгодження послуг не містить посилань на те, що послуги адвоката стосуються саме справи щодо стягнення заборгованості з Гірської сільської ради. Наведений у протоколі розмір суми витрат за годину роботи та перелік послуг сам по собі жодним чином не свідчить про те, скільки саме часу витратив представник позивача на надання правових посуг, які саме процесуальні дії вчинив, які документи підготував.

Також позивач не надає доказів перерахування представнику жодних грошових сум, квитанцій з призначенням платежу, який би свідчив про реально понесені витрати у справі № 911/2190/22.

Суд констатує, що позовна заява та відповідь на відзив підписані директором позивача, тому ці процесуальні документи не можуть прямо свідчити про складення їх іншою особою, адвокатом або ж іншим представником.

Згідно частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Таким чином з наданих доказів неможливо встановити понесення будь яких витрат на послуги адвоката позивачем.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку статті 81 ГПК України сторонами доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Гірської сільської ради (08324, Київська обл., Бориспільський р-н, село Гора, вулиця Центральна, будинок 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Армукрземпроект» (08300, Київська обл., місто Бориспіль, вулиця Дзержинського, будинок 3, квартира 45, код ) 2802,00 грн основної заборгованості за договором № 45 від 19.10.2017, 1058,98 грн інфляційних втрат, 241,59 грн трьох відсотків річних та 2307,09 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 18.01.2023.

Суддя А.Ф. Черногуз