РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.01.2023Справа № 910/9955/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕЦІМІДЖ»

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 126 777,97 грн

Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

без виклику.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІМІДЖ" (далі також - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі також - відповідач, Залізниця) про стягнення заборгованості в сумі 100 230,00 грн, інфляційних втрат в розмірі 24 549,08 грн.

Відповідно до ухвали суду від 05.10.2022 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

24.10.2022 відповідачем через систему "Електронний суд" подано відзив на позов, якому, зокрема, заявлено про закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення 100 230,00 грн основного боргу.

Крім того, 25.10.2022 відповідачем подано заяву про визнання поважними причин пропуску строку для подання доказів та долучення таких доказів до справи.

Позивач, у свою чергу, 01.11.2022 звернувся до суду із заявою про:

- закриття провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 100 230,00 грн;

- збільшення розміру позовних вимог та стягнення інфляційних втрат в розмірі 26 547,97 грн;

- стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Судом прийнято до уваги доводи відповідача стосовно поважності причин пропуску строку для подання доказів та вирішено поновити такий строк, керуючись положеннями ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також, судом надано оцінку заяві позивача про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та встановлено таке.

Положеннями ст. 46 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що дії позивача зі збільшення розміру позовних вимог не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про збільшення позовних вимог до розгляду, а спір у справі буде вирішений з урахуванням нової ціни позову - 126 777,97 грн.

Керуючись ч. 2 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України) та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд також враховує припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням введених обмежень, пов`язаних із запровадженням в Україні карантину), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За результатами проведення процедури закупівлі відкритих торгів відповідно до вимог Закону України "Про публічні закупівлі" оголошення номер № UA-2021-08-12-007173-а між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (як покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецімідж" (як постачальником) було укладено договір про закупівлю № ПЗ/НХ-21799/НЮ від 08.10.2021 за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю певну продукцію (далі також - товар), відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Відповідно до п.п. 1.2.-1.4. договору найменування товару: Костюм утеплений "Зима" (2021 рік випуску). Виробник товару: ТОВ "Спецімідж" (м. Запоріжжя, Україна). Кількість та асортимент товару визначається у Специфікації № 1 (Додаток № 1), яка є невід`ємною частиною даного договору.

У розділі 3 договору сторони погодили, що ціна визначається договором і приймається сторонами : в національній валюті України. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації № 1 (Додаток №1) включає вартість товару, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством України, транспортні витрати постачальника згідно п. 5.1. даного договору. Сума договору становить 977 885, 00 грн, сума ПДВ 20% 195 577,00 грн, загальна сума з ПДВ 1 173 462,00 грн.

Положеннями розділу 4 договору встановлено, що оплата за кожну партію поставленого товару здійснюється покупцем у безготівковій формі на 45 (сорок п`ятий) банківський день з дати реєстрації податкової накладної оформленої у відповідності до вимог чинного законодавства України та у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію товару. Датою оплати вважається дата відправлення коштів покупцем за банківськими реквізитами постачальника.

Згідно з п.п. 5.1.-5.2. договору, постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP (Київський головний матеріальний склад (07434, Київська обл., Броварський р-н, с. Шевченкове, вул. Польова 5 (ст. Бобрик)), або інший підрозділ покупця, вказаний в заявці на поставку товару (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" у ред. 2010). Поставка товару здійснюється протягом 20 робочих днів, на підставі відповідної письмової заявки покупця, підписаної уповноваженими представниками покупця.

Пунктом 13.1. договору також встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021 (включно).

Як вбачається з доводів позивача, ним на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар у кількості 1522 за видатковими накладними:

- № РН-0000514 від 23.11.2021 на суму з ПДВ 346 950,00 грн;

- № РН-0000539 від 01.12.2021 на суму з ПДВ 626 052,00 грн;

- № РН-0000580 від 22.12.2021 на суму з ПДВ 200 460,00 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, на думку позивача, що відповідач не належним чином виконує умови договору та не у повному обсязі оплатив товар.

Заперечуючи проти заявленого позову відповідач посилався, зокрема, на те, що:

- зобов`язання з оплати поставленого товару, передбачені договором, виконані у повному обсязі і предмет спору в частині суми основного боргу відсутній;

- сторони змінили строки виконання зобов`язання з оплати товару, визначені п. 4.1. договору й підстави для нарахування інфляційних втрат у розмірах і за періоди, визначені у позовній заяві відсутні;

- фактичні строки виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару, поставленого відповідно до договору, зумовлені не тільки воєнним станом в Україні, але й особливою функцією АТ "Укрзалізниця" як підприємства, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору № ПЗ/НХ-21799/НЮ від 08.10.2021, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З наявних у матеріалах справи фактичних даних вбачається, що позивачем здійснено поставку обумовленого договором товару на користь відповідача на загальну суму 1 173 462,00 грн відповідно до видаткових накладних №№ РН-0000514 від 23.11.2021; РН-0000539 від 01.12.2021; РН-0000580 від 22.12.2021.

Крім того, як наголошував позивач та не спростовано відповідачем, оформлення та реєстрація податкових накладних проведена своєчасно у відповідності до вимог податкового законодавства України.

Наявність обов`язку відповідача щодо сплати заборгованості у розмірі 100 230,00 грн підтверджується матеріалами справи та не була спростована відповідачем.

У той же час, 25.10.2022 відповідачем було долучено до матеріалів справи докази повної оплати суми основного боргу згідно з платіжними дорученнями №№154016 від 29.09.2022 на суму 50 115, 00 грн, 193353 від 19.10.2022 на суму 50 115,00 грн.

Про закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу також було заявлено і позивачем.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки, сума основного боргу, заявлена позивачем до стягнення, погашена відповідачем в повному обсязі після подання позову до суду, предмет спору у справі в частині стягнення 100 230,00 грн відсутній, за таких обставин, провадження у даній справі підлягає закриттю в частині вказаних вимог відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Окрім наведеного розміру заборгованості позивачем заявлено до стягнення 26 547,97 грн інфляційних втрат.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що Товариством до позовної заяви надано відповідні податкові накладні та докази їх реєстрації у Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН).

З матеріалів справи вбачається, що податкова накладна № 35 зареєстрована 02.12.2021, податкова накладна № 1 зареєстрована 06.12.2021, податкова накладна № 45 зареєстрована 04.01.2022.

Таким чином, враховуючи приписи пункту 4.1. договору, останніми днями для оплати поставленої продукції за вказаними видатковими накладними були 04.02.2022, 10.02.2022, 07.03.2022 відповідно.

Згідно з пунктом 15.1. цього правочину умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених частинами 4-6 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".

Відповідно до пункту 15.2. договору, зміни та доповнення до договору вступають в силу, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін у письмовій формі та вчинені відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

Судом встановлено, що листом від 05.05.2022 № 05-05-01 Товариство у відповідь на лист Залізниці від 28.03.2022 № НХ-4/1003-1 надало згоду щодо реструктуризації наявної у відповідача заборгованості за відвантажену продукцію за спірним договором у розмірі 429 600,00 грн рівними частинами з погашенням 25 % цієї суми щомісячно згідно графіку:

- 50 115,00 грн до 15.05.2022;

- 50 115,00 грн до 15.06.2022;

- 50 115,00 грн до 15.07.2022;

- 50 115,00 грн до 15.08.2022.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За частинами 1, 2 статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 188 ГК України врегульовано порядок зміни та розірвання господарських договорів, за яким сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду (частини 2-4 вказаної статті ГК України).

За частиною 1 статті 653 та частиною 1 статті 654 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов, зокрема, щодо строків виконання. Зміна або розірвання договору вчинюється в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Разом із цим, згідно з частиною 4 зазначеної статті новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

Новація - це угода про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж самими сторонами. Юридичною підставою для зобов`язання, що виникає при новації, є домовленість сторін попередньої угоди про припинення первісного зобов`язання та про виникнення нового, яке за своїм змістом відрізняється від попереднього.

Для того, щоб новація відбулася, сторони повинні обумовити в своїй угоді припинення зобов`язання, що раніше діяло і заміну його новим зобов`язанням. Для здійснення новації необхідно, щоб і первісне, і нове зобов`язання були дійсними.

Застосування новації як способу припинення зобов`язань допускається виключно за наявності таких ознак: взаємна згода сторін про припинення дії попереднього зобов`язання та щодо умов нового зобов`язання; наявності умов про припинення попереднього зобов`язання; припинення всіх додаткових зобов`язань; виникнення між тими ж особами нового зобов`язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. Характерною ознакою новації є не зміна частини первісного зобов`язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов`язання. Наведена правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 21 травня 2019 року в справі № 916/2889/13).

До умов новації віднесено такі: нове зобов`язання повинне пов`язувати тих самих осіб, що і первісне; сторони мають досягти згоди щодо заміни одного зобов`язання іншим, а "домовленість про новацію", про яку йдеться в частині 2 статті 604 ЦК України, - це договір про заміну зобов`язання; вчинюється новація у формі двостороннього правочину (новаційного договору), який має відповідати вимогам до форми та змісту, необхідним для нового зобов`язання; наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати в договорі, а за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд з новим; дійсність первинного зобов`язання (недійсність первинного зобов`язання веде до недійсності і нового зобов`язання, що випливає з новації, якщо ж недійсним є новаційний договір, сторони залишаються пов`язаними первинним зобов`язанням, і новація не відбувається); зміна змісту зобов`язання, або має виконуватися те саме, але на іншій правовій підставі; допустимість заміни первісного зобов`язання новим.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 11 червня 2021 року в справі № 910/638/20 (910/1884/20), від 15 травня 2018 року в справі № 921/412/17-г/7, від 20 червня 2018 року в справі № 755/9283/15-ц, від 25 листопада 2020 року в справі № 921/301/17-г/11, від 29 січня 2021 року в справі № 569/1037/18.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що Товариство, підписавши лист від 05.05.2022 № 05-05-01 у відповідь на лист Залізниці від 28.03.2022 № НХ-4/1003-1, лише надало згоду про зміну умов договору щодо строків виконання відповідачем його зобов`язань на оплату отриманої продукції, а не про припинення такого зобов`язання шляхом новації.

Відтак, відбулася зміна умов договору за взаємною згодою сторін у передбаченій договором формі.

Разом із цим, судом встановлено, що вказані зміни до договору не є істотними умовами цього правочину в розумінні договору та приписів ЦК України, ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі".

Отже, судом встановлено, що з 05.05.2022 сторони змінили порядок та строки розрахунків за вказаним договором.

Як вбачається із позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати за наступні періоди:

- з 08.03.2022 по 10.05.2022, сума боргу 200 460,00 грн;

- з 11.05.2022 по 10.06.2022, сума боргу 150 345,00 грн;

- з 11.06.2022 по 29.09.2022, сума боргу 100 230,00 грн.

До стягнення заявлено інфляційні втрати в загальному розмірі 26 547,97 грн за вказані вище період.

З викладених у позові доводів також вбачається, що на виконання своїх зобов`язань за договором відповідач провів наступні оплати:

- за видатковою накладною № РН-0000514 від 23.11.2021 - оплачено повністю 08.02.2022 на суму 346 950,00 грн;

- за видатковою накладною № РН-0000539 від 01.12.2021 - оплачено повністю на суму 626 052,00 грн 10.02.2022;

- за видатковою накладною № РН-0000580 від 22.12.2021 - оплачено частково 10.05.2022 на суму 50 115,00 грн та 10.06.2022 на суму 50 115,00 грн.

Суд наголошує, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Враховуючи зміну сторонами порядку та строків оплати рахунків за договором, обґрунтований розмір інфляційних втрат (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) становить:

Сума заборгованостіПеріод нарахуванняІндекс інфляціїРозмір інфляційних втрат
50 115,00 грнз 15.07.2022 по 14.08.2022100,70350,81 грн
100 230,00 грнз 15.08.2022 по 29.09.2022101.10 101.903 027,85 грн
Всього: 3 378,66 грн

Позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню на суму 3 378,66 грн.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Однак, зважаючи на відсутність у матеріалах справи клопотання позивача про повернення йому сплаченої останнім суми судового збору, суд позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті на час прийняття даного рішення.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 13 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 липня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецімідж" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги, зокрема, у сфері господарського права, за умовами якого останній зобов`язався надати позивачу правову допомогу, а останній - оплатити надані послуги в порядку та строки, обумовлені сторонами (пункти 1.1., 1.2. вказаного правочину).

Згідно з пунктом 3.1. цього правочину за надану правову допомогу Товариство сплачує адвокату обумовлену сторонами винагороду.

Судом встановлено, що 05.10.2022 між позивачем та адвокатом укладено додаткову угоду до договору від 14.07.2022, за умовами якої за наданої правової допомоги у суді першої інстанції (Господарському суді міста Києва) у справі № 910/9955/22 оплата здійснюється у фіксованому розмірі 10 000,00 грн протягом 30 календарних днів з дати набрання законної сили рішенням суду першої інстанції в цій справі.

Також у вказаному пункті додаткової угоди Товариство та адвокат дійшли згоди про те, що за прийняття позитивного рішення у цьому спорі на користь позивача про повне або часткове задоволення заявленого позову клієнт сплачує адвокату додаткову винагороду ("гонорар успіху") в розмірі 3 000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 31.10.2022 між сторонами підписано акт приймання-передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт на загальну суму 10 000,00 грн.

На підтвердження того, що Кузнецов І.С. є адвокатом, позивачем до його позовної заяви було долучено копії: відповідного свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 12.02.2019 серії ЗП № 002030, а також ордеру від 18.09.2022 року серії АР № 1086954, що підтверджують повноваження вказаного адвоката на представництво інтересів Товариства в суді.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотриманням вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна й інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїх клопотаннях від 07.11.2022 року про зменшення заявлених позивачем судових витрат Залізниця зазначила, що заявлений Товариством розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та неспівмірним з наданими адвокатом послугами, а також вказала на неправомірність включення "гонорару успіху" до витрат на правову допомогу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 202, частини 1 статті 203, частини 1 статті 628 ЦК України зміст двостороннього договору як правочину становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ці умови не можуть суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В аспекті цивільно-правових зобов`язань виконавця, предметом договору про надання правової допомоги є вчинення певної дії або здійснення певної діяльності в інтересах другої сторони (клієнта).

Таким чином, гонорар за прийняття судового рішення на користь позивача, який відповідно до додаткової угоди від 05.10.2022 року до договору про надання правової допомоги становить 3 000,00 грн, є так званим "гонораром успіху", який передбачений як форма матеріального заохочення адвоката з метою посилення його зацікавленості у результаті розгляду справи.

Отже, додаткова винагорода адвокату за досягнення позитивного рішення у справі за своїм змістом і правовою природою не є платою за надані послуги в розумінні статей 123, 126 ГПК України та статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Судове рішення є результатом вирішення спору. Воно приймається та підписується виключно суддями. Отже, погодження між стороною спору та її адвокатом розміру гонорару останнього за позитивний результат вирішення спору у вигляді прийняття судом відповідного судового рішення не є витратами на професійну правничу допомогу в розумінні статті 126 ГПК України, у зв`язку з чим відповідний гонорар не підлягає стягненню з відповідача в порядку статей 129, 130, 344 ГПК України.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати витрат на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За частиною 3 статті 130 ГПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

З урахуванням предмета та підстав позову, виходячи з встановлених обставин, характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів справи, реально витраченого адвокатом часу, беручи до уваги розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін, наявність вмотивованих заперечень відповідача щодо обґрунтованості заявленої суми компенсації, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, закриття провадження у справі в частині основної заборгованості в зв`язку з добровільною її сплатою відповідачем, а також враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення із Залізниці на користь Товариства 8 172,44 грн понесених останнім витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, 232, 233, 237, п. 2 ч. 5 ст. 238, ст.ст. 240, 241, ч. 1 ст. 256, 288 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/9955/22 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІМІДЖ" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості в сумі 100 230,00 грн.

2. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІМІДЖ" задовольнити частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СПЕЦІМІДЖ" (69035, м. Запоріжжя, пр. Маяковського, 7, кв. 95, ) інфляційні втрати в розмірі 3 378,66 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 172,44 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 66,11 грн. Видати наказ.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.01.2023 року.

Суддя Ю.О.Підченко