номер провадження справи 9/154/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.01.2023 Справа № 911/1461/22

м. Запоріжжя

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР», (81554, Львівська область, Городоцький район, с.Черляни, вул. Польова, 97; поштова адреса: 81500, Львівська область, м. Городок, а/с 22)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП», (69063, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36)

про стягнення 94544,63 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без виклику сторін

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.08.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Клер Транс» про стягнення суми 94544,63 грн. (єдиний унікальний номер судової справи № 911/1461/22) передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Запорізької області. Матеріали позовної заяви із супровідним надійшли до Господарського суду Запорізької області 19.09.2022.

Матеріали вказаної позовної заяви надійшли до Господарського суду Запорізької області 19.09.2022.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 19.09.2022 здійснено розподіл судової справи № 911/1461/22 між суддями Господарського суду Запорізької області та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Із змісту ухвали Господарського суду Київської області від 31.08.2022 слідує, що ТОВ «КПП Центр» звернулось до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Клер Транс» (ідентифікаційний код 38705558). Судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням та назвою юридичної особи з ідентифікаційним кодом 38705558 є: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінар Груп», 69063, м.Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.09.2022 позовну заяву на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом надання до суду позовної заяви, оформленої з урахуванням зміни найменування та місцезнаходження відповідача та доказів направлення копії позовної заяви, оформленої з урахуванням зазначених змін, та доданих до неї документів листом з описом вкладення відповідачу Товариству з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП» на адресу його місцезнаходження: 69063, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 01.11.2022 до розгляду прийнято позовну заяву, оформлену з урахуванням усунутих позивачем недоліків, про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП» на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР» суми 21532,90 грн. заборгованості, суми 68474,62 грн. штрафу, суми 4078,73 грн. інфляційних втрат та суми 458,38 грн. 3% річних. Відкрито провадження у справі № 911/1461/22, присвоєно номер провадження 9/154/22. Судом постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачу запропоновано надати відзив з документальним обґрунтуванням.

03.01.2023 справу розглянуто, за наслідками розгляду справи судом прийнято рішення.

Предметом розгляду є позовні вимоги, викладені у позовній заяві, оформленій з урахуванням усунутих недоліків (надійшла до суду 05.10.2022), які мотивовані наступним. На підставі договору поставки № 551484 від 12.04.2021 позивач (Постачальник) за видатковими накладними № FТМ00313136/21 від 18.09.2021, № FТМ0326512/21 від 29.09.2021, №FТМ 00328991/21 від 30.09.2021 поставив Покупцю (ТОВ «КЛЕР ТРАНС») товар на загальну суму 24772,00 грн. Станом на 14.08.2022 Покупець здійснив оплату за поставлений товар в розмірі 3239,10 грн. в рахунок видаткової накладної № FТМ00313136/21 від 18.09.2021, інших оплат здійснено не було. Розмір заборгованості відповідача становить 21532,90 грн. Неодноразові звернення позивача щодо погашення заборгованості за поставлений товар Покупцем проігноровані та залишені без задоволення. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «ВІНАР ГРУП» суми 21532,90 грн. заборгованості, суми 68474,62 грн. штрафу за прострочення оплати поставленого товару понад 30 календарних днів (п. 6.3 договору), суми 4078,73 грн. інфляційних втрат та суми 458,38 грн. 3% річних. Позовні вимоги обґрунтовано ст.ст. 509, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 692 ЦК України та умовами договору. В позовній заяві зазначено, що за попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які поніс позивач і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, становить 8481 грн., що складається із суми сплаченого судового збору у розмірі 2481 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн.

Відповідач відзив на позов суду не надав. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило.

Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином. Ухвала суду про відкриття провадження у справі від 01.11.2022, яка була направлена рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу місцезнаходження юридичної особи, за якою зареєстровано ТОВ ВІНАР ГРУП, а саме: 69063, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36, була повернута підприємством поштового зв`язку до господарського суду без вручення адресату з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою».

За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення, зокрема є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Згідно з частиною 1 ст. 7 та ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 14.08.2020 у справі №904/2584/19, Касаційний господарський суд здійснивши аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Верховний Суд у вказаній постанові також зазначив, що встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку суду.

Із змісту ч. 9 ст. 165 ГПК України слідує, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на все вищевикладене, суд дійшов до висновку про розгляд справи за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР» (Постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КЛЕР ТРАНС» (Покупець) був укладений договір поставки № 551484 від 12.04.2021 (далі Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався передати у власність Покупця товар, а Покупець - прийняти та оплатити його на умовах, визначених цим Договором (п.1.1).

Предметом Договору є поставка запасних частин, аксесуарів до транспортних засобів та розхідних матеріалів (товар) за погодженою кількістю, асортиментом та ціною, згідно виставленого рахунку-фактури Постачальника. Товар передається Покупцю партіями на підставі замовлень на кожну партію. Кількість фактично переданого товару вказується у видатковій накладній, що видається на кожну партію товару (п.п. 1.2, 1.3, 2.2).

За змістом п.п. 1.4, 4.3 Договору, підтвердженням факту узгодження Сторонами найменувань, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття Покупцем по видатковій накладній, виданій Постачальником, яка після її підписання сторонами має юридичну силу Специфікації, в розумінні ст. 266 Господарського кодексу України. Передача товару оформлюється видатковою накладною, в якій зазначається найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна та загальна вартість.

Відповідно до п. 5.5 Договору оплата Товару здійснюється Покупцем на основі даного Договору і видаткових накладних до нього шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Згідно з п.п. 10.1, 10.2 Договору, останній Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2021 року. У випадку якщо за 15 календарних днів до закінчення терміну дії договору від жодної із сторін не надійшло письмове повідомлення про його розірвання, договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік.

Як слідує зі змісту позовної заяви на виконання умов Договору Продавець поставив Покупцю товар на загальну суму 24772,00 грн.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано в матеріали справи (додано до позову) копії видаткових накладних: № FТМ00313136/21 від 18.09.2021 на суму 17317,00 грн. з ПДВ, № FТМ0326512/21 від 29.09.2021 на суму 5090,00 грн. з ПДВ, №FТМ 00328991/21 від 30.09.2021 на суму 2365,00 грн. з ПДВ, згідно з якими позивач поставив ТОВ «КЛЕР ТРАНС» товар на загальну суму 24772,00 грн. Вказані видаткові накладні підписані з боку обох сторін Договору та скріплені їх печатками.

В позовній заяві позивачем зазначено, що Покупець здійснив оплату за поставлений товар в розмірі 3239,10 грн. в рахунок видаткової накладної №FТМ00313136/21 від 18.09.2021.

Згідно з матеріалами справи позивач направив ТОВ «КЛЕР ТРАНС» претензію № 891 від 13.12.2021, відповідно до змісту якої позивач просив оплатити заборгованість за товар, поставлений за умовами Договору поставки № 551484 від 12.04.2021, згідно з вищевказаними видатковими накладними, яка з урахуванням здійсненої Покупцем часткової оплати становить 21 532,90 грн. Копію претензії з доказами її направлення та вручення ТОВ «КЛЕР ТРАНС» надано в матеріали справи (додано до позову).

Згідно з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, за даними сервісу моніторингу реєстраційних даних Опендатобот (opendatabot.ua) (за посиланням в мережі Інтернет https://opendatabot.ua/c/38705558?from=search), 06.04.2022 до Єдиного державного реєстру було внесено запис про державну реєстрацію зміни найменування та місцезнаходження юридичної особи з кодом , а саме: змінено назву юридичної особи на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП» (відповідач у даній справі), з місцезнаходженням за адресою: 69063, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36.

Таким чином Товариство з обмеженою відповідальністю «КЛЕР ТРАНС», та Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП», є однією і тією ж юридичною особою. Зміна найменування юридичної особи не є підставою припинення для відповідного суб`єкта підприємницької діяльності раніше прийнятих на себе зобов`язань, в тому числі обов`язку з виконання договірних зобов`язань, які залишились невиконаними.

У зв`язку із невиконанням ТОВ «ВІНАР ГРУП» (раніше ТОВ «КЛЕР ТРАНС») зобов`язання з повної оплати отриманого за Договором товару, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з нього суми 21532,90 грн. заборгованості, суми 68474,62 грн. штрафу за прострочення оплати поставленого товару, суми 4078,73 грн. інфляційних втрат та суми 458,38 грн. 3% річних, за яким Господарським судом Запорізької області відкрито провадження у даній справі.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши надані докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення зобов`язання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Надані позивачем докази, які містяться в матеріалах справи, підтверджують факт постачання відповідачу товару на загальну суму 24772,00 грн. згідно з видатковими накладними № FТМ00313136/21 від 18.09.2021 на суму 17317,00 грн., № FТМ0326512/21 від 29.09.2021 на суму 5090,00 грн., №FТМ 00328991/21 від 30.09.2021 на суму 2365,00 грн. та його прийняття відповідачем.

Відповідно до змісту умов пунктів 5.5, 5.7 Договору відповідач повинен був здійснити оплату товару протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару моменту підписання представником Покупця відповідної видаткової накладної на проданий Товар.

Згідно з п.п. 3.2.1, 3.3.1. Договору Постачальник має право отримати оплату товару в розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором. Покупець зобов`язаний прийняти товар та своєчасно його оплатити.

Як зазначив позивач у позовній заяві, в рахунок оплати товару за видатковою накладною № FТМ00313136/21 від 18.09.2021 відповідач сплатив 3239,10 грн., інших оплат здійснено не було.

У зв`язку із цим позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму 21 532,90 грн. заборгованості, яка відповідачем не оплачена.

Відповідач доказів виконання зобов`язання щодо оплати заявленої до стягнення суми основного боргу за поставлений товар суду не надав, позовні вимоги в цій частині не спростував.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 21532,90 грн. заборгованості є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми 4078,73 грн. інфляційних втрат та суми 458,38 грн. 3% річних, нарахованих за прострочення оплати.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання підтверджується матеріалами справи та є доведеним.

Згідно з наданими позивачем розрахунками сума 458,38 грн.3% річних нарахована за період прострочення з 30.11.2021 по 15.08.2022 включно, сума 4078,73 грн. втрат від інфляції за період з грудня 2021 по липень 2022 включно. Нарахування здійснено не окремо на суму боргу за кожною видатковою накладною, а на загальну суму наявної заборгованості за весь поставлений товар в розмірі 21532,90 грн., починаючи з 30 листопада 2021, що є правом позивача.

Суд, перевіривши розрахунки позивача в межах визначеного позивачем періоду нарахування, встановив, що їх здійснено правильно. Позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом у заявлених позивачем розмірах.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача суми 68474,62 грн. штрафу, нарахованого на підставі умов п. 6.3 Договору за прострочення оплати поставленого товару. Як слідує з наведеного у позовній заяві розрахунку штрафу, його нараховано за 318 днів прострочки, починаючи з 30 жовтня 2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

В пункті 6.3 Договору передбачено, що у випадку прострочення в оплаті поставленого Товару понад 30 календарних днів, Покупець окрім пені сплачує Постачальникові штраф у розмірі 1% від вартості несвоєчасно оплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду.

Крім того, в п. 6.1 Договору погоджено, що у випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами цього договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та до дня виконання зобов`язання. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення.

На відміну від пені, штраф у випадку порушення боржником зобов`язання застосовується одноразово у фіксованому розмірі, на який не впливає тривалість прострочення.

З наведеного у позовній заяві розрахунку вбачається, що розмір заявленої до стягнення суми штрафу за построчення оплати поставленого товару нараховано на суму боргу за період прострочення (за кожен день прострочення), як то передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України та розраховано наступним чином: 21532,90 (сума боргу) х 318 (кількість днів прострочки) х 1% (розмір неустойки) = 68474,62 грн.

Отже розмір погодженої у п. 6.3 Договору штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі від суми простроченого платежу з урахуванням днів прострочення, за визначенням статті 549 ЦК України відповідає поняттю «пеня».

При цьому для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції забезпечення належного виконання зобов`язання.

Таким чином зазначення в договорі неустойки (пені) як штрафу не перетворює її у штраф, а передбачена сторонами у пункті 6.3. Договору відповідальність Покупця за прострочення оплати поставленого Товару понад 30 календарних днів у розмірі 1% від вартості несвоєчасно оплаченого Товару за кожен день прострочення, за своєю правовою природою фактично є пенею, а не штрафом.

Разом із тим, за загальним правилом неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні правові приписи.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Предметом розгляду у даній справі є заявлені позивачем в тому числі позовні вимоги про стягнення неустойки на підставі п. 6.3 Договору, без застосування п. 6.1 Договору, тому суд дійшов до висновку про відсутність подвійної відповідальності та, відповідно, наявність правових підстав для стягнення неустойки, шляхом часткового задоволення таких позовних вимог, як вимог про стягнення пені, з урахуванням наступного.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 ст. 343 ГК України також встановлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом, як граничний. Тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

При цьому, згідно з умовами як пункту п. 6.3 так і пункту 6.1 Договору сторонами передбачено інший строк нарахування неустойки (пені), ніж строк, встановлений в ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а саме: за кожен день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду.

Господарський суд з`ясувавши обставини справи, пов`язані з правильністю здійснення розрахунку пені, та оцінивши докази, на яких цей розрахунок ґрунтується, встановив, що визначений у п. 6.3 Договору розмір неустойки, яка фактично є пенею, у розмірі 1 % від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожен день прострочення, перевищує установлений Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" граничний розмір пені у період протягом якого мала місце прострочка оплати.

Крім того, позивачем неправильно визначено кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати поставленого товару у кількості 318 днів, як то слідує із наведеного у позовній заяві розрахунку.

Так, у розрахунку початком нарахування позивачем вказано 30 жовтня 2021. Позивач звернувся до суду з позовом, за яким відкрито провадження у даній справі, 19.08.2022 (через засоби поштового зв`язку). Отже, в даному випадку кількість днів у періоді часу, протягом якого мало місце прострочення, фактично становить 294 дні (з 30.10.2021 по 19.08.2022 включно).

Здійснивши перерахунок пені за вищезазначений період прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару, суд дійшов до висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача належить пеня у розмірі 4727,21 грн.

На підставі усього вищевикладеного позов задовольняється судом частково.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України, враховуючи, що судовий збір сплачено позивачем при зверненні до суду в мінімальному розмірі, витрати зі сплати судового збору в повному обсязі покладаються на відповідача.

У позовній заяві також вказано про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., зазначеному як попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

За змістом ст. 123 ГПК України до складу судових витрат, крім судового збору, входять витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст.129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16-ц, витрати на правову допомогу стягуються судом при ухваленні рішення на користь відповідної сторони, якщо останньою буде документально доведено понесення цих витрат, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат.

В позовній заяві зазначено лише про витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. При цьому, не зазначено та не додано жодного доказу на підтвердження наявності понесених витрат на професійну правничу допомогу, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи та їх розміру, зокрема, не надано копій відповідного договору про надання правничої допомоги, детального опису виконаних робіт (наданих послуг) та їх вартості, акту виконаних робіт (наданих послуг) послуг, рахунків тощо.

На час розгляду справи відповідні документи в матеріалах справи відсутні.

Заяви про те, що відповідні документи будуть надані в порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України від позивача не надходило.

З огляду на вищевикладене, судом відмовляється у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНАР ГРУП», (69063, м. Запоріжжя, вул. Жуковського, буд. 36) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП ЦЕНТР», (81554, Львівська область, Городоцький район, с.Черляни, вул. Польова, 97) суму 21532 (двадцять одну тисячу п`ятсот тридцять дві) грн. 90 коп. основного боргу, суму 4078 (чотири тисячі сімдесят вісім) грн. 73 коп. інфляційних втрат, суму 458 (чотириста п`ятдесят вісім) грн. 38 коп. 3% річних, суму 4727 (чотири тисячі сімсот двадцять сім) грн. 21 коп. пені та суму 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16.01.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва