ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.01.2023м. СумиСправа № 920/991/22

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., розглянувши без повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи № 920/991/22

за позовом: Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Сумської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» (пл. Привокзальна, буд. 5, м. Суми, 40003, ідентифікаційний код 22981300)

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про стягнення 3 322,83 грн

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором оренди нерухомого майна від 10.11.2021 № 21-625 в сумі 3 322,83 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна від 10.11.2021 № 21-625 в частині оплати орендних платежів за договором.

Ухвалою від 30.11.2022 у справі № 920/991/22 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/991/22; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами; призначити розгляд справи по суті на 10.01.2023 без повідомлення (виклику) сторін про дату, час і місце судового засідання, за наявними у справі матеріалами; встановити відповідачу строк для подання відзиву на позов із урахуванням вимог статей 165, 251 Господарського процесуального кодексу України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановити позивачу семиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив із урахуванням вимог статей 166, 251 ГПК України; встановити відповідачу семиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечення із урахуванням вимог статей 167, 251 ГПК України.

08.12.2022 позивачем разом із клопотанням б/д, б/н (вх. № 5924 від 08.12.2022) про долучення документів до матеріалів справи надано суду копію акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 30.09.2022.

Відповідачем подано до суду відзив від 15.12.2022 б/н (вх. № 6050/22 від 16.12.2022), де останній проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» на період воєнного стану, але у будь-якому разі не довше ніж до 30 вересня 2022 року, за договорами оренди державного майна, чинними станом на 24 лютого 2022 року або укладеними після цієї дати за результатами аукціонів, що відбулися 24 лютого 2022 року або раніше, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене: на територіях Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Запорізької, Миколаївської областей і м. Києва (крім адміністративно-територіальних одиниць на визначених територіях). Форма власності позивача державна. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендоване нерухоме майно відноситься до державного (позивач має частку державі у статутному капіталі 100%) і тому підпадає під дію зазначеної постанови.

Посилаючись на частину другу статті 286 ГК України, відповідно до якої орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди, відповідач зазначає, що через воєнний стан змінилися умови господарювання, єдиною комунальною послугою, якою користується відповідач є електроенергія, заборгованість відповідача з орендної плати виникла в період воєнних дій на території м. Суми, коли відповідач не міг користуватися орендованим майном, а тому відповідач вважає, що у нього наявні всі законні підстави не сплачувати орендну плату за зазначений період згідно листа Торгово-промислової палати від 28.02.2022 № 0224/02.0-7.1.

05.01.2023 позивачем подано до суду відповідь на відзив від 04.01.2023 № 3-11-1 (вх. № 91), де останній заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, підтримує позовні вимоги та наполягає на їх задоволенні судом.

Відповідно до статті 252 ГПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За приписами статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами у відповідності до вимог частини другої статті 178 ГПК України.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з частиною четвертою статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлені наступні обставини.

10.11.2021 між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна № 21-625 (далі - договір), за умовами якого, позивач передає, а відповідач бере в строкове платне користування нерухомість (далі - майно), розташоване в м. Суми на 1 поверсі 3-поверхового будинку № 5 по пл. Привокзальна, загальною площею 1 м2 (місце під розміщення платіжного терміналу).

Відповідно акту приймання-передачі майна від 10.11.2021 позивач передав, а відповідач прийняв нерухомість розташовану за адресою: м. Суми, на 1-му поверсі 3-поверхового будинку № 5 по пл. Привокзальна, загальною площею 1 м2 (місце під розміщення платіжного терміналу).

Пунктом 3.1 договору передбачено, що орендна плата включає плату за користування майном і вартість послуг з його утримання та становить 1 160,00 грн за місяць (в т.ч. ПДВ).

Згідно із розрахунком орендної плати за використання нерухомого майна (додаток 2 до договору від 10.11.2021 № 21-625), плата за користування майном становить 1 160,00 грн за місяць з ПДВ, а також забезпечення електропостачання (згідно показників лічильника).

Відповідно до пункту 3.8 договору щомісячно не пізніше 7-го числа місяця, наступного за звітним, позивач надає відповідачу акт про надані послуги, яким підтверджується обсяг та вартість послуг оренди за звітний місяць.

Згідно із пунктом 3.9 договору орендна плата сплачується відповідачем шляхом перерахування у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок позивача до 20 числа розрахункового місяця. Не виставлення рахунку позивачем не звільняє відповідача від сплати орендної плати за договором.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору позивач має право вимагати своєчасної оплати оренди майна, а відповідач згідно із пунктом 5.1.3 договору зобов`язаний своєчасно і повному обсязі вносити орендну плату та інші платежі, передбачені договором.

Пунктом 7.1 договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків за договором сторони несуть відповідальність згідно із цим договором та законодавством України.

Згідно із пунктом 10.1 договору цей договір набирає чинності після його підписання сторонами і діє протягом двох років одинадцяти місяців з 10.11.2021 до 09.10.2024 та до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У порушення вищевказаних умов договору, відповідач не виконав в повному обсязі своїх зобов`язань, та не в повному обсязі сплатив плату за оренду нерухомого майна, в зв`язку з чим виникла заборгованість в сумі 3 322,83 грн за період з лютого 2022 року по липень 2022 року, що підтверджується доданими до позовної заяви розрахунком суми боргу та рахунками.

29.06.2022 на звернення відповідача позивачем направлено відповідь від 29.06.2022 № 00303-211-22 щодо надання знижки з орендної плати, відповідно до якої Сумська дирекція АТ «Укрпошта» погодила знижку з орендної плати у розмірі 100 % за березень 2022 року (орендна плата становить 1 грн/місяць) та 50 % за квітень 2022 року (орендна плата становить 580 грн/місяць) за договором оренди від 10.11.2021 № 21-625.

20.09.2022 листом-претензією № 00303-373-22 позивач нагадав відповідачу про існування у нього заборгованості зі сплати орендних платежів за договором, наголосив на необхідності її погашення та у зв`язку з тим, що відповідачем не повернуто на адресу позивача акти про надані послуги за період з лютого 2022 року по липень 2022 року, які щомісяця надсилались, направив акти про надані послуги за вказаний період та копії рахунків повторно.

Однак станом на дату подання цієї позовної заяви заборгованість зі сплати орендної плати відповідачем не погашена, акти та рахунки на адресу АТ «Укрпошта» не повернуто.

Відповідно до частини першої статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Оскільки вказані обставини визнаються сторонами, то вони є такими, що встановлені судом.

Крім того, згідно із статтями 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами.

Відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано доводів позивача. Тому факт наявності заборгованості за договором оренди нерухомого майна є таким, що встановлений судом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Статтею 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов`язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 759, 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України, пункту 1 статті 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), якій підписується сторонами договору. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 627 ЦК України сторони, відповідно до статті 6 ЦК України, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять пункти (умови), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Отже, усі умови договору навіть ті, що не є обов`язковими для того чи іншого виду договору, проте погоджені сторонами та містяться у договорі, є обов`язковими для виконання сторонами за договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Під виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають з договору.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу.

Ураховуючи наведені обставини, зокрема те, що відповідачем не надано суду обґрунтованих заперечень щодо позову, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем з орендної плати в сумі 3 322,83 грн повністю підтверджується матеріалами даної справи та не спростовується відповідачем, а також те, що відповідачем не надано суду доказів сплати вказаної заборгованості, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати в сумі 3 322,83 грн, визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України.

Суд не покладає в основу своїх висновків доводи відповідача наведені ним у відзиві з огляду на таке.

Так, згідно із здійсненим судом 06.01.2023 Витягом з ЄДРЮОФОПГФ за кодом 84 щодо юридичної особи позивача, дійсно, засновником (учасником) Акціонерного товариства "УКРПОШТА" є Держава Україна в особі Міністерства інфраструктури України.

Акціонерне товариство «Укрпошта» утворене Міністерством інфраструктури України шляхом реорганізації (перетворення) Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта», відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.03.2011 № 265-р та на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 17.07.2015 № 728 «Про перетворення Українського державного підприємства поштового зв?язку «Укрпошта» у публічне акціонерне товариство.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 14.12.2018 № 611 «Про затвердження нової редакції Статуту ПАТ «Укрпошта» та інші питання діяльності» - змінено тип Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з публічного на приватне та товариство перейменовано в акціонерне товариство «Укрпошта».

Згідно із пунктом 1.5 Статуту АТ «Укрпошта», затвердженого у новій редакції відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 22.06.2021 № 333, Тип Товариства - приватне.

Позивач є юридичною особою приватного права, може набувати майнових та особистих немайнових прав, обов`язків і здійснювати їх, вчиняти правочини відповідно до вимог

Нерухоме майно, яке передано відповідачу в оренду за договором оренди нерухомого майна від 10.11.2021 № 21-625, розташоване в м. Суми на 1 поверсі 3- поверхового будинку № 5 по пл. Привокзальна. Зазначений будинок переданий Міністерством інфраструктури України у власність АТ «Укрпошта» як внесок до його статутного капіталу відповідно додатку № 33 до Акту передавання до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 № 240.

Згідно із абзацом другим розділу 2 Порядку підтвердження державними органами приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації), затвердженого наказом Фонду державного майна України від 12.01.2017 № 17 - затверджено наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 № 240 Акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта».

Виходячи із положень статті 85 ГК України та статті 115 ЦК України господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески.

Відповідно до пункту 5.3 Статуту - позивач володіє, користується та розпоряджається належним його майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності товариства та цього Статуту. Товариство несе ризик випадкового знищення або пошкодження майна, що є його власністю.

Відповідно до пункту 5.4. Статуту АТ «Укрпошта» усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу АТ «Укрпошта» або набуте АТ «Укрпошта» на законних підставах, є його власністю.

Положення статті 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Закон України "Про управління об`єктами державної власності" передбачає, що об`єктами державної власності є корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (абзац 5 частини першої статті 3), а не належне їм майно.

Згідно із пунктом 11.3 договору оренди сторони погодились, що на їх відносини не поширюються норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Методика розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ від 04.10.1995 № 786.

У той же час, відповідно до положень Постанови КМУ від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану", на положення якої посилається відповідач, установлений нею порядок нарахування орендної плати здійснюється на виконання та відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Враховуючи викладене, на думку суду, норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а тому й дія постанови КМУ № 634 від 27.05.2022, не розповсюджуються на правовідносини сторін у даній справі.

Щодо посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, суд зазначає таке.

Згідно вимог розділу 9 договору сторона, для якої стало неможливим виконання обов?язків за цим договором через дію обставин форс-мажору, повинна протягом трьох днів повідомити іншу сторону про початок, а потім про закінчення дії цих обставин.

Однак відповідачем не надавалось повідомлень позивача про настання форс-мажорних обставин у строк, передбачений у договорі.

Також суд звертає увагу на той факт, що за рішенням уповноваженого органу управління АТ "Укрпошта", враховуючи воєнний стан, Сумською дирекцією АТ «Укрпошта» було погоджено відповідачу знижку з орендної плати у розмірі 100 % за березень 2022 року (орендна плата становила 1 грн/місяць) та 50 % за квітень 2022 року (орендна плата становила 580 грн/місяць).

Загальновідомим фактом є те, що окупація Сумської області, яка почалася 24 лютого 2022 року, тривала до 6 квітня 2022 року.

Перерахунок за вказані періоди з врахуванням вищезазначеної знижки було проведено позивачем у червні 2022 року, тобто ним при нарахуванні заявленої у позові заборгованості фактично були враховані обставини окупації та військових дій на території області, на які посилається відповідач.

Враховуючи встановлені судом обставини та положення чинного законодавства суд вважає вимоги позивача обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, та достовірними доказами, у розумінні статей 76-78 ГПК України.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України, судовий збір в сумі 2 481,00 грн підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Сумської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» (пл. Привокзальна, буд. 5, м. Суми, 40003, ідентифікаційний код 22981300 на р/р НОМЕР_2 в Сумській філії СОУ АТ «Ощадбанк», МФО 337568) заборгованість з орендної плати за договором оренди нерухомого майна від 10.11.2021 № 21-625 в сумі 3 322,83 грн (три тисячі триста двадцять дві гривні вісімдесят три копійки) та відшкодування витрат по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня нуль копійок).

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повні реквізити сторін зазначені у пункті 2 резолютивної частини цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10 січня 2023 року.

Суддя Ю.А. Джепа