РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2023Справа № 910/11159/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Кирилюк Т.Ю., розглянувши в

порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОфісМенеджер"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод"

про стягнення 49 880,83 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОфісМенеджер" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод" про стягнення 49 880,83 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором №ВЗК/2008 від 28.01.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/11159/22 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував повністю, зокрема, оскільки позивачем не було надано документів на виконання пункту 8.2. договору укладеного сторонами, з огляду на що позивачем неправомірно нараховані штрафні санкції, також зазначив про наявність форс-мажорних обставин, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Сторонами у справі 28.01.2020 було укладено договір №ВЗК/2008, відповідно до якого позивач зобов`язався поставити та передати у зумовлені строки у власність відповідачу промислові товари, а відповідач прийняти продукцію та своєчасно здійснити її оплату.

Відповідно до пункту 5.1. договору умови постачання вказані у специфікаціях, які додаються до договору.

Пунктом 5.4. договору визначено, що датою поставки товару вважається день підписання видаткової накладної сторонами або її уповноваженими представниками.

Згідно з пунктом 6.1. договору відповідач оплачує поставлений позивачем товар за цінами узгодженими та вказаними у специфікаціях до даного договору на підставі виставлених рахунків-фактур.

Сума договору складається з сум специфікацій доданих до даного договору, які є невід`ємною частиною договору (пункт 6.5. договору).

Відповідно до пункту 7.2. договору умови оплати вказуються у специфікаціях, доданих до договору.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2020 (пункт 10.1. договору).

Пунктом 1 додаткової угоди від 16.11.2021 № 3 до договору № ВЗК/2008 від 28.01.2020 сторони внесли зміни до договору та погодили, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2022, але у будь-якому випадку, до виконання сторонами обов`язків по договору в повному обсязі.

Згідно пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, позивачем, на виконання умов договору, було поставлено відповідачу товар за специфікаціями №22 від 24 січня 2022 року на суму 3 052,08 грн та №23 від 09 лютого 2022 року на суму 38 873,56 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними сторонами, №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022 на суму 34 639,96 грн, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 на суму 3 528,00 грн, №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022 на суму 3 052,08 грн на суму 3 052,08 грн, всього на загальну суму 41 220,04 грн.

Пунктом 2 специфікації №22 від 24 січня 2022 року та №23 від 09 лютого 2022 визначено, що оплата мала відбутись протягом 14 календарних днів з моменту постачання товару на склад відповідача.

Судом встановлено, що строк оплати за договором №ВЗК/2008 від 28.01.2020 є таким, що настав.

Позивач стверджує, що відповідач не виконав умов договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020 та не оплатив поставлений товар, у результаті чого на момент звернення до суду існує прострочена заборгованість у розмірі 41 220,04 грн.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем вказаної суми заборгованості.

Відповідач проти позову заперечує, зокрема, у зв`язку з тим, що позивач не надав усіх супровідних документів на товар, а саме рахунок-фактуру та паспорт (сертифікат якості) виробника продукції.

Згідно пункту 8.2. договору №ВЗК/2008 від 28.01.2020 на кожну партію товару, що постачається позивач повинен надати відповідачу разом із продукцією: видаткову накладну на кожну партію товару, рахунок-фактуру та паспорт (сертифікат якості) виробника продукції.

Пунктом 8.3. договору встановлено, що відповідач має право пред`явити позивачу претензії по кількості на підставі видаткової накладної і по якості протягом гарантійного терміну, згідно з пунктом 4.1. договору.

З наявних у матеріалах справи видаткових накладних, підписаних сторонами, вбачається, що відповідач прийняв товар у позивача без жодних зауважень та заперечень.

Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача стосовно того, що позивач не надав супровідних документів на товар та не виконав своїх зобов`язань з його поставки.

Судом також не приймаються до уваги доводи відповідача про настання форс-мажорних обставин у зв`язку із введенням в Україні з 24.02.2022 воєнного стану, з огляду на наступне.

Так, 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 № 2263-IX. В подальшому, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15.08.2022 № 2500-ІХ. Відповідно до Указу Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16.11.2022 № 2738-IX.

Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 19.02.2023.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс - мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи викладене, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тобто, Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також, згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Суд зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Так, у відповідності до пункту 9.2. договору сторони повинні повідомити одна одну про початок і закінчення форс-мажорних обставин, що повинно бути підтверджено довідкою ТПП України в 10-денний термін після їх закінчення.

З наведеного вбачається, що пунктом 9.2. договору передбачено обов`язок сторони, яка має намір послатися на форс-мажорні обставини, письмово повідомити іншу сторону про наявність таких обставин не пізніше 10 календарних днів з моменту настання таких обставин, проте відповідачем не надано суду доказів на підтвердження повідомлення останнім позивача про настання форс-мажорних обставин.

Окрім того, суд зазначає про те, що з підписаних сторонами видаткових накладних №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 та №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022 вбачається, що останнім днем для оплати поставленого товару було 23 лютого 2022 року, тобто, до початку введення воєнного стану на території України, а отже до можливого настання форс-мажорних обставин за договором.

Щодо тверджень відповідача стосовно неналежного засвідчення позивачем доказів, копії яких наявні в матеріалах справи, а саме відсутністю зазначення посади, ім`я та прізвища особи, яка засвідчує копію, суд не приймає вказані твердження як підставу для визнання останніх неналежними та недопустимими, оскільки відповідачем не спростовано факт поставки товару позивачем за видатковими накладними №ОМ-Р0200269 від 09.02.2022, №ОМ-Р0200270 від 09.02.2022 та №ОМ-Р0197206 від 24.01.2022.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 41 220,04 грн є правомірною і підлягає задоволенню повністю.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 461,27 грн пені, 809,7 грн 3% річних та 389,82 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань регулюються Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 11.2. договору визначено, що за несвоєчасну оплату товару, крім 100% передплати, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару, при умові, що позивач не порушив умови даного договору зазначені у пунктах 8.2. та 2.2.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності (стягнення пені) відповідно до умов пункту 11.2. договору та захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом перевірено наведений у позовній заяві розрахунок пені та визнано його арифметично вірним.

За таких умов, суд задовольняє позовну вимогу про стягнення з відповідача 3 461,27 грн пені, нарахованої за період з 24.02.2022 по 24.08.2022.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом перевірено розрахунки 3 % річних на суму 809,7 грн та інфляційних нарахувань на суму 4 389,82 грн та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку щодо оплати поставленого товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних на суму 809,7 грн та інфляційних нарахувань на суму 4 389,82 грн нарахованих за період з 24.02.2022 по 20.10.2022 визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі за розрахунком позивача.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 6 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

У відповідності до частини першої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною третьою статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач та Адвокатське об`єднання "Аріадна" 23.02.2021 уклали договір про надання правничої допомоги №70, за яким Адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а позивач зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Додатковою угодою №2 від 15.08.2022 до договору сторони погодили, що загальна сума послуг по наданню правничої допомоги складає 6 000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано рахунок на оплату №70 від 15.08.2022 на суму 6 000,00 грн та платіжне доручення №236499 від 31 серпня 2022 року на суму 6 000,00 грн.

Відповідач у своєму відзиві виклав заперечення щодо заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, зазначивши про те, що додаткова угода №2 від 15.08.2022 до договору не містить конкретизації щодо того які саме послуги були надані адвокатським об`єднанням, враховуючи те, що позову заяву подано через два місяці з дати укладення додаткової угоди та виставлення рахунку на оплату.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що суперечить приписам статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога про відшкодування заявлених позивачем витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 74 та 77, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтею 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Попаснянський вагоноремонтний завод" (01133, м. Київ, вул. Коновальця Євгена, 32-Г, офіс 8, ідентифікаційний код 34502350) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОфісМенеджер" (49038, м. Дніпро, вул. Горького, 6, прим. 6-2, ідентифікаційний код 33856421) заборгованість у розмірі 41 220 (сорок одна тисяча двісті двадцять) грн 04 коп., пеню у розмірі 3 461 (три тисячі чотириста шістдесят одна) грн 27 коп., інфляційних втрат у розмірі 4 389 (чотири тисячі триста вісімдесят дев`ять) грн 82 коп., 3 % річних у розмірі 809 (вісімсот дев`ять) грн 70 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.Ю.Кирилюк