РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2023Справа № 910/11464/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР»

до Приватного підприємства «Сінта - Сервіс»

про стягнення 81 502,00 грн.,

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 81 502,00 за Договором поставки від 14.06.2022 № 2/6/22.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем свого зобов`язання за договором поставки №2/6/22 від 14.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників спору.

27.12.2022 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову з підстав викладених у такому відзиві, зокрема вказав про не можливість вчасного здійснення розрахунку з позивачем за поставлений товар у зв`язку з російською агресією. Також, просив розстрочити виконання рішення суду, шляхом сплати спірної суми щомісячно по 40 000,00 грн.

06.01.2023 від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії платіжного доручення від 05.01.2023 № 13191 про часткову сплату спірної суми боргу у розмірі 20 000,00 грн.

09.01.2023 позивач подав відповідь на відзив, у якій підтвердив факт часткової оплати відповідачем боргу. Також, просив відмовити у клопотанні відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив, клопотання відповідача від 06.01.2023, відповідь на відзив та додані до них докази.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (далі - Позивач) та Приватним підприємством «Сінта - Сервіс» (далі - Відповідач) було укладено Договір поставки № 2/6/22 (далі - Договір поставки).

Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору, Позивач (за Договором - Постачальник) зобов`язався поставляти Відповідачу (за умовами Договору - Покупець) товар, а останній, у свою чергу, приймати та оплачувати його на умовах укладеного Договору.

Згідно п. 1.3 Договору поставки характеристики, кількість, номенклатура, ціна й загальна вартість товару зазначається сторонами в специфікації до договору, що є невід`ємною його частиною.

Так, відповідно до підписаної сторонами специфікації № 1 від 14 червня 2022 року до Договору поставки Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача ґрунт піщаний у кількості 1 115,02 тонн.

Товар поставляється Постачальником Покупцеві партіями, на кожну партію товару Покупець виписує товарну накладну (п. 1.3 Договору поставки).

Порядок і строки поставки узгоджуються сторонами у специфікації, відповідно до п. 2 якої Покупець оплачує товар після доставки та зважування товару.

Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що протягом червня 2022 року Позивач поставив на адресу Відповідача товар у розмірі 111 502,00 грн., що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи:

№ 33 від 15.06.2022 року на суму 39 300,00 грн.;

№ 34 від 16.06.2022 року на суму 33 442,00 грн.;

№ 35 від 16.06.2022 року на суму 7 500,00 грн.;

№ 36 від 16.06.2022 року на суму 1 260,00 грн.;

№ 37 від 21.Об.2022 року на суму 30 000,00 грн.

Також, матеріали справи свідчать, що між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 22.06.2022, згідно якого за Договором поставки № 2/6/22 від 14.06.2022 за відповідачем перед позивачем значиться заборгованість у розмірі 111 502,00 грн.

Матеріали справи підтверджують, що Відповідачем (Покупцем), на виконання Договору, проведено часткову оплату за Товар, сплачено за Договором на користь Позивача (Постачальника) 30 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками:

від 13.07.2022 року на суму 20 000,00 грн.;

від 16.08.2022 року на суму 10 000,00 грн.

Вказані обставини сторонами визнаються.

Таким чином, різниця між сумою поставленої і сумою оплаченого товару на час подачі позовної заяви становила: 81 502,00 грн. (111 502,00 грн. - 30 000,00 грн.).

В процесі судового розгляду, суду надані докази, що відповідачем частково погашено спірну заборгованість, що підтверджується копією наданого платіжного доручення від 06.01.2023 № 13191 на суму 20 000,00 грн.

У зв`язку з цим, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Отже, надані докази свідчать про відсутність предмету спору в частині стягнення суми боргу у розмірі 20 000,00 грн., що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України тягне за собою закриття провадження у справі в цієї частині вимог.

Згідно ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Щодо розподілу між сторонами судового збору, в частині вимог, які позивач не підтримує у зв`язку з добровільним їх виконанням відповідачем після пред`явлення позову, суд зазначає, таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ГПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, з огляду на встановлені обставини та враховуючи вказані норми процесуального закону та заяву Позивача про стягнення судового збору з Відповідача, судовий збір, сплачений за розгляд вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 20 000,00грн. підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Таким чином, станом на час розгляду справи предметом розгляду по суті є стягнення з відповідача 61 502,00 грн. за договором поставки №2/6/22 від 14.06.2022.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з такого.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 Цивільного кодексу України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положення частини 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За статтею 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до умов договору, а саме п. 3.1 та п. 3.2 Договору, встановлено, що умови оплати та поставки Товару узгоджуються Сторонами в Специфікації до Договору та оплата товару, що поставляється постачальником, здійснюється покупцем в національній валюті України - гривні, відповідно до банківських реквізитів Постачальника, зазначеним в даному договорі.

Відповідно до п.2 Специфікації №1 від 14.06.2022 покупець оплачує Товар після доставки та зважування Товару, кожну партію окремо.

Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, прийняття відповідачем товару згідно видаткових накладних:

№ 33 від 15.06.2022 року на суму 39 300,00 грн.;

№ 34 від 16.06.2022 року на суму 33 442,00 грн.;

№ 35 від 16.06.2022 року на суму 7 500,00 грн.;

№ 36 від 16.06.2022 року на суму 1 260,00 грн.;

№ 37 від 21.Об.2022 року на суму 30 000,00 грн.

При цьому відповідачем здійснена часткова оплата поставленого позивачем товару на суму 50 000,00 грн.

Товар відповідачем прийнятий без зауважень до його кількості чи якості, про що свідчать вказані видаткові накладні підписані уповноваженими особами відповідача.

Вказані обставини відповідачем визнаються.

Строк оплати є таким, що настав.

Доказів оплати поставленого позивачем товару на суму 61 502,00 грн. відповідачем не надано, а матеріали справи не містять.

Отже, за встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 61 502,00 грн. суми боргу, з огляду на обґрунтованість позовних вимог та підтвердження їх матеріалами справи, в зв`язку з чим, позов в цієї частині підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача повністю.

Щодо клопотання Відповідача про розстрочення виконання рішення суду по даній справі шляхом сплати зобов`язання по 40 000,00 грн. щомісячно, до повного його виконання, суд зазначає наступне.

У Відзиві на позовну заяву, Відповідач просить суд розстрочити виконання рішення суду по даній справі шляхом сплати зобов`язання по 40 000,00 грн. щомісячно, до повного його виконання.

09.01.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній заперечив щодо заяви про розстрочення виконання судового рішення, мотивуючи, зокрема, тим, що звертаючись до суду за захистом порушених прав, зважаючи на об`єктивні обставини в яких опинились і Позивач і Відповідач, з розумінням ставлячись до надскладної ситуації внаслідок збройної агресії росії та воєнних дій, Позивачем було прийнято рішення просити суд стягнути з Відповідача лише суму основного боргу. Вважає що встановлення відстрочення виконання Відповідачем грошових зобов`язань призведе до порушення балансу інтересів сторін господарських правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Також, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Частиною 5 статті 331 ГПК України визначено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Суд зазначає, що питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.

В обґрунтування заяви про розстрочення виконання судового рішення у даній справі відповідач посилається на про наявність великої дебіторської заборгованості контрагентів та запровадження воєнного стану у зв`язку з чим у відповідача виникають труднощі з розрахунком по Договору за поставлений товар (грунт піщаний). Тому, з цих підстав просить суд розстрочити сплату боргу.

При розгляді заяви суд враховує, що відповідно до статті 18 ГПК України, cудові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Так, у п. 40 рішення від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" суд зазначив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції. На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України 5-рп/2013 від 26.06.2013, до обставин, що ускладнюють виконання судового рішення належать хвороба боржника або членів його сім`ї, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи - боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Разом з цим, відсутність грошових коштів не є виключною обставиною та має негативний вплив на фінансовий стан не лише заявника, а й стягувача у справі та здійснювану ним господарську діяльність.

Доказів на підтвердження припинення або призупинення діяльності під час здійснення військової агресії рф проти України, або доказів припинення чи зменшення оплат в такий період відповідачем до заяви не долучено.

У відповідності до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд зазначає, що Відповідач в порушення приписів ст. 74 ГПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які є підставами для розстрочення виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про розстрочення виконання судового рішення судом враховано, що звертаючись до суду за захистом порушених прав, зважаючи на об`єктивні обставини в яких опинились і Позивач і Відповідач, з розумінням ставлячись до надскладної ситуації внаслідок збройної агресії росії та воєнних дій, Позивачем заявлено до стягнення з Відповідача лише суму основного боргу.

Отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви Приватного підприємства «Сінта - Сервіс» про розстрочення виконання рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 74, 129, 231, 331, 232, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (02125, м. Київ, вул. Старосільська, 1, ) задовольнити в частині стягнення 61 502,00 грн. суми боргу.

Стягнути з Приватного підприємства «Сінта - Сервіс» (02101, м. Київ, вул. Будівельників, 9 кв. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія - ВР» (02125, м. Київ, вул. Старосільська, 1, ) 61 502 (шістдесят одну тисячу п`ятсот дві) грн. 00 коп. боргу та 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

2. В частині вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 20 000,00 грн. - закрити провадження у справі.

3. Відмовити Приватному підприємству «Сінта - Сервіс» у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.І. Борисенко