ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

13 січня 2023 року Справа № 925/1434/21

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від стягувача Ільченко А.П. - адвокат,

від боржника Зінник К.Г. - представник,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС,

про встановлення способу виконання судового рішення

у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС,

м. Київ

до Державної податкової служби України в особі Головного

управління ДПС у Черкаській області, м. Черкаси

про стягнення 1 104 995 грн. 09 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 02 грудня 2021 року затверджено мирову угоду, укладену 30 листопада 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС та Державною податковою службою України в особі Головного управління ДПС у Черкаській області.

Провадження у справі №925/1434/21 - закрито.

21 грудня 2022 року від стягувача надійшла заява про встановлення способу виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 02 січня 2023 року розгляд заяви товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС про встановлення способу судового рішення призначено в судовому засіданні на 11 год. 00 хв. 13 січня 2023 року.

Представник стягувача в судовому засіданні вимоги викладені в заяві підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник боржника в судовому засіданні питання щодо вирішення встановлення способу виконання судового рішення поклав на розсуд суду.

В судовому засіданні, яке відбулося 13 січня 2023 року згідно ч. 6 ст. 233, ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини ухвали зі справи №925/1434/21.

Розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС про встановлення способу судового рішення та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного:

В обґрунтування поданої заяви стягувач зазначав, що ухвалу суду від 02 грудня 2021 року було пред`явлено до Головного управління державної казначейської служби України у Черкаській області на виконання.

Водночас, вищевказана ухвала була повернута без виконання, оскільки:

- зі змісту мирової угоди вбачається, що сторони дійшли згоди про відшкодування заборгованості шляхом її добровільної сплати та виконання взятих відповідачем зобов`язань. Тобто в даному випадку мирова угода не є виконавчим документом про стягнення заборгованості;

- органи казначейства можуть виконувати виключно судові рішення лише в частині безспірного стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, або з боржників в особі державних органів, розпорядників чи одержувачів бюджетних коштів. Натомість, виконавчі документи в частині зобов`язання вчинити дії, не підлягають виконанню органом казначейства;

- крім того, відповідно до пункту 6 розділу XII Інструкції № 814 ухвали суду засвідчуються гербовою печаткою суду. Проте, ухвала Господарського суду Черкаської області від 02 грудня 2021 року не містить відмітки про набрання законної сили та відсутня гербова печатка.

В зв`язку з чим було повернуто ухвалу суду від 02 грудня 2021 року без виконання, оскільки виконавчий документ не підлягає виконанню органом казначейства та не відповідає вимогам, передбаченим Законом України Про виконавче провадження.

Зі змісту мирової угоди вбачається, що сторони визначили, що відповідач визнає та зобов`язується сплатити позивачу суму заборгованості в розмірі 1 104 995 грн. 09 коп. у термін до 31 грудня 2021 року.

Крім того, в мировій угоді сторони вирішили, що відповідач зобов`язується перерахувати 50% судового збору в сумі 6 629 грн. 96 коп. позивачу протягом 10 банківських днів з моменту отримання ухвали суду (оригінал) про затвердження мирової угоди, однак не пізніше 31 грудня 2021 року.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам до виконавчого документа, зазначених у Законі України Про виконавче провадження, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого, господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди (п. 3.19 Постанови ВГСУ №18 від 26 грудня 2011 року Про деякі питання практики застосування ГПК судами першої інстанції).

При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні вказаного позову (Постанова ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі №6-274цс15).

Водночас, відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845).

Згідно з абзацом 2 пункту 2 Порядку № 845 безспірним списанням є операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Відповідно до пункту 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

За положеннями зазначеного Порядку виконання рішень безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Держказначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Держказначейства може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.

Пунктом 49 Порядку № 845 визначено, що у разі, коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Міністерству фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку, що Держказначейство не є ані органом примусового виконання судових рішень, ані учасником, зокрема стороною виконавчого провадження і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень в порядку, визначеному Законом України Про виконавче провадження, а є встановленою Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених цим Законом випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. Проте ні в цьому Порядку, ні в Законі України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.

Разом з тим Закон України Про виконавче провадження установлює правило, згідно з яким рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 цього Закону). Водночас можливість та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів Держказначейства цим Законом не визначено.

Статтею 339 ГПК України визначено порядок оскарження до господарського суду дій чи бездіяльності виключно органів державної виконавчої служби та приватних виконавців.

Наведені норми права є підставою для висновку, що ГПК України та Закон України Про виконавче провадження передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ.

Водночас Держказначейство - не орган примусового виконання судових рішень, а згідно з пунктом 1 Положення № 215 центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного суду від 20 червня 2018 року у справі № 916/1227/16.

Згідно із частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судом враховано, що ухвала суду від 02 грудня 2021 року відповідає всім вимогам до виконавчого документа, зазначених у Законі України Про виконавче провадження, а тому стягувач не позбавлений можливості оскаржити дії (бездіяльність) органу Державної казначейської служби України в частині відмови у примусовому виконанні даного судового рішення в адміністративному суді.

Водночас частиною 1 статті 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Також за змістом статті 331 ГПК України суд за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Про встановлення чи зміну способу та порядку виконання рішення або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Під зміною способу і порядку виконання рішення суду слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації такого рішення в разі неможливості його виконання у порядку та у спосіб, що раніше встановлені. Підставою для зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або у спосіб, встановлений господарським судом.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Спосіб виконання рішення визначається на підставі встановлених у ст. 16 ЦК України способів захисту цивільних прав.

Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. Вирішуючи питання про зміну способу виконання рішення, суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість такого виконання рішення суду.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 Цивільного кодексу України. Для зміни способу виконання судового рішення необхідним є з`ясування питання чи не призведе така зміна способу виконання до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, оскільки змінюючи спосіб виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Як вже зазначалося вище, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються виключно органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Тобто порядок виконання відповідних рішень встановлений Законом.

Разом з тим, способом примусового виконання ухвали про затвердження мирової угоди в даному випадку є примусове стягнення грошових коштів з боржника в безспірному порядку, оскільки строк на добровільне виконання боржником судового рішення закінчився.

Відповідно до положень ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012).

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У ч. 1 ст. 6 Конвенції закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі Шмалько проти України (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. У рішенні від 17 травня 2005 року по справі Чіжов проти України (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (див. рішення від 19.03.1997 зі справи Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece); рішення від 20 липня 2004 року зі справи Шмалько проти України).

Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 7 червня 2005 року у справі Фуклев проти України, заява №71186/01, п. 84).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст. 6 Конвенції.

Затверджена судом мирова угода в добровільному порядку у встановлені строки боржником не виконана.

Крім того, судове рішення не виконується органом Держказначейства і в примусовому порядку з підстав наведених у листі-відмові.

Отже, суд вважає за можливе в даному випадку з метою реального примусового виконання рішення суду встановити спосіб його виконання.

Враховуючи вищенаведене, та керуючись ст. ст. 234, 331 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС про встановлення способу виконання судового рішення задовольнити.

2. Встановити спосіб виконання ухвали суду від 02 грудня 2021 року зі справи №925/1434/21, про затвердження мирової угоди згідно якого: ухвала суду від 02 грудня 2021 року зі справи №925/1434/21 є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області шляхом безспірного списання коштів в розмірі 1 104 995,09 грн. (один мільйон сто чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто п`ять гривень 09 коп.) боргу та 6 629 грн. 96 коп. (шість тисяч шістсот двадцять дев`ять гривень 96 коп.) судового збору з рахунків Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Черкаській області () на користь товариства з обмеженою відповідальністю УКР ГАЗ РЕСУРС ().

3. Копію ухвали надіслати сторонам та Головному управлінню Державної казначейської служби України у Черкаській області.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені ст.ст. 255-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено 17 січня 2023 року.

Суддя А.В.Васянович