ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17.01.2023 р. Справа № 914/2331/22

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б., за участю секретаря судового засідання Мельник Б.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова, Львівська область, м.Львів;

в інтересах держави

до Відповідача 1: Львівської міської ради, Львівська область, м.Львів;

до Відповідача 2: Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап», Львівська область, Яворівський район, с.Зелів;

про: визнання недійним рішення та скасування державної реєстрації права.

Представники:

Прокурор: Леонтьєва Н.Т. прокурор (посвідчення від 02.12.2020р. №058387);

Відповідача 1: не з`явився;

Відповідача 2: Попов Д.І. представник, адвокат (ордер від 20.07.2022р. серія ВС №1151618, Медвідь Ю.О. представник, адвокат (ордер від 19.10.2022р. серія ВС №1159920).

ВСТАНОВИВ:

26.09.2022р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова в інтересах держави б/д б/н (вх. №2534) за позовом до Львівської міської ради та до Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про визнання недійним рішення та скасування державної реєстрації права.

Підставами позовних вимог Прокурор зазначає прийняття Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада, рішення від 12.11.2020р. №4820 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» земельної ділянки» всупереч вимог законодавства, в тому числі ст.41 Земельного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.09.2022р. у цій справі судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 18.10.2022р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою від 18.10.2022р. у цій справі суд постановив відкласти підготовче судове засідання на 08.11.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

В судовому засіданні 08.11.2022р. судом оголошено перерву до 11:30год. 29.11.2022р., про що Прокурор та представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Ухвалою від 29.11.2022р. у цій справі постановлено викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н (вх. №24452/22 від 28.11.2022р.) клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву задоволити; поновити Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву по 28.11.2022р.; прийняти Відзив Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н (вх. №24452/22 від 28.11.2022р.) та долучити його до матеріалів справи; продовжити строк підготовчого провадження на 17 днів; відкласти підготовче судове засідання на 13.12.2022р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

Судове засідання 13.12.2022р. не відбулось з підстав оголошення повітряної тривоги на території Львівської області. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.12.2022р. у цій справі суд постановив продовжити строк підготовчого провадження на 13 днів; призначити підготовче судове засідання на 11.01.2023р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою; викликати повноважних представників Учасників справи в судове засідання.

В судовому засіданні 11.01.2023р. судом оголошено перерву до 14:50год. 17.01.2023р., про що Прокурор та представники Учасників справи повідомлялись в судовому засіданні під розписку.

Відповідно до ст.222 ГПК України, фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Процесуальні права та обов`язки Учасників справи, згідно ст.ст.42, 46 ГПК України, як підтвердили Учасники справи в судовому засіданні, їм відомі, в порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили.

Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Прокурор в судове засідання з`явилась, в судовому засіданні надала усні пояснення.

06.12.2022р. за вх. №25161/22 Прокурором подано до суду Відповідь на відзив від 01.12.2022р. вих. №15/1-1687вих-22, у якій наводить свої доводи та міркування з приводу наведених Відповідачем 2 у відзиві заперечень проти позову і просить суд задоволити позов у повному обсязі. При цьому щодо поновлення строку на подання відзиву не заперечила. Вказану відповідь на відзив оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Також, 27.12.2022р. за вх.№26940/22 Прокурором в підсистемі «Електронний суд» сформовано клопотання про долучення доказів від 12.12.2022р. б/н, у якому просить суд поновити пропущений строк для подання доказів і прийняти до розгляду та приєднати до матеріалів справи копії звернення Відповідача 2 з додатками і лист Спеціалізованої екологічної прокуратури.

В обґрунтування поданого клопотання Прокурор зазначає, що листом Спеціалізованої екологічної прокуратури від 06.12.2022, окружною прокуратурою отримано копію звернення ОК ГБК «Пікап» до Рясне-Руської сільської ради з додатками. Так, згідно вказаних документів встановлено, що 11.11.2020 до Рясне-Руської сільської ради надійшло звернення ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» про надання у власність кооперативу земельних ділянок: площею 0,0982га, площею 0,0982га, площею 0,0982га, площею 0,0982га, площею 0,1239га, площею 0,1000га, площею 0,10га, площею 0,10га, площею 0,10га, площею 0,10га, площею 0,10га площею 3,2914га. До звернення кооперативу долучено виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, графічні матеріали.

Вказане, на думку Прокурора, підтверджує, що звернення кооперативу та додані до нього документи не містять обґрунтування (розрахунку) щодо необхідності виділення членам кооперативу відповідної земельної ділянки відповідної площі.

З урахуванням того, що місцезнаходження вказаних доказів раніше Прокурору, який подавав позовну заяву, у зв`язку з їх не передачею разом з рішеннями ради у архівний відділ Яворівської районної державної адміністрації встановити не вдалось, такі докази неможливо було подати раніше. Так, Прокурором встановлено, що вказані документи були вилучені в ході тимчасового доступу до речей та документів, здійсненим в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000015, досудове розслідування у якому здійснюється ГУ НП у Львівській області.

Представники Відповідача 2 проти клопотання заперечили.

З приводу поданого Прокурором клопотання суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ч.2 вказаної статті позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст.80 ГПК України).

Відповідно до ч.9 ст.80 ГПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч.ч.1,2 ст.119 ГПК України).

Згідно ч.3 ст.119 ГПК України, якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Враховуючи подане Прокурором клопотання та наведені у ньому доводи суд дійшов висновків про наявність правових підстав до задоволення клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р.) про поновлення пропущеного строку для подання доказів, поновлення Керівнику Франківської окружної прокуратури м.Львова пропущеного процесуального строку для подання долучених до клопотання від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р. доказів по 27.12.2022р. та прийняття до розгляду і долучення до матеріалів справи доданих до клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р.) доказів.

Розгляд і вирішення клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р.) про долучення доказів відбувався із виходом суду до нарадчої кімнати.

Представник Відповідача 1 в судове засідання не з`явилась, 17.01.2023р. за вх. №1144/23 надіслала на електрону пошту клопотання б/д б/н, у якому, з підстав перебування представника на лікарняному, просить суд провести судове засідання 17.01.2023р. без участі представника. Вказане клопотання оглянуто судом, оголошено та долучено до матеріалів справи.

25.10.2022р. за вх. №22143/22 Відповідачем 1 подано до суду відзив б/д б/н, у якому вважає заявлений позов обґрунтованим і підставним та просить суд задоволити його у повному обсязі. Вказаний відзив оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представники Відповідача 2 в судовому засіданні надали усні пояснення.

Щодо викладеного Відповідачем 2 у поданому 28.11.2022р. за вх. №24452/22 Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н клопотання про залишення без руху позовної заяви у справі №914/2331/22, поданої керівником Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області до Львівської міської ради, обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельного кооперативу «Пікап» про визнання недійсним рішення сільської ради №4820 від 12.11.2020, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно суд зазначає наступне.

В обґрунтування поданого клопотання Відповідач 2 зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до позовної заяви прокурора сплачено судовий збір в розмірі 3 969,60грн. (2х2481,00 грн. та застосування коефіцієнта 0,8 за подання позовної заяви через систему електронний суд) тобто як за 2 вимоги немайнового характеру.

Відповідач 2 зазначає, що згідно з ч.11 ст.176 ГПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164. 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Згідно з нормами ст.162 ГПК України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з п. 3 ч.3 ст.162 ГПК України, позовна заява повинна містити: зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Згідно з нормами п. 2 ч.1 ст.163 ГПК України, ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст.176 ППК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам. - не нижче його балансової вартості.

Згідно п.2 ч.1 ст.164 ГПК України, до позовної заяви додаються документи, які підтверджують: сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Порядок сплати та розміри ставок збору встановлено ЗУ «Про судовий збір».

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка збору встановлюється в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

З наведеного Відповідач 2 підсумовує, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати ВС від 26.02.2019 року у справі №907/9/17.

В доповнення до викладеного Відповідач 2 зазначає, що у постанові КГС ВС від 25.05.2021 у справі №918/569/20 вказано наступне: «Відповідно до висновків, викладених у постанові ВП ВС від 25.08.2020 року у справі №910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання... З огляду на зміст спірних правовідносин, КГС ВС погодився з доводами скаржника, що позовна вимога прокурора про зобов`язання повернути нерухоме майно у цьому випадку має майновий характер, оскільки вирішення спору з урахуванням інших позовних вимог вплине на склад майна сторін спору та змінить власника майна».

У постанові від 06.10.2021р. у справі №910/7250/18 ВС висловив позицію, згідно якої, якщо за результатами вирішення спору шляхом задоволення позову відбувається зміна приналежності спірного майна, а позовна вимога направлена на «збагачення», яке можна оцінити вартісно, то такий позов є майновим (така правова позиція також узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 02.12.2020 у справі №905/105/20).

У постанові ВС від 12.08.2021р. у справі №910/2675/21 суд аналогічно прийшов до висновку, що якщо вирішення спору вплине на склад майна сторін спору та змінить власника майна, - то такий спір є майновим. Іншими словами, перехід прав щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном від відповідача-2 до попереднього його власника (розпорядника) є наслідком задоволення саме зазначеної вимоги про повернення приміщень та виконання судового рішення.

У постанові ВС від 24.01.2018р. у справі №916/1220/17 касаційний суд зазначив, що будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі. Крім того, колегія суддів ВС зазначила, що позовна вимога про право власності є майновою, оскільки за своєю правовою природою пов`язана з підтвердженням прав на відповідне майно.

У постанові ВС від 21.12.2020р. у справі №905/98/20 вказано що майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову. Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17. Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій опійні. Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №910/13737/19.

Витребування і повернення майна може мати вартісний, грошовий вираз такої матеріально-правової вимоги, що виражається у вартості спірного майна, і носити характер майнового спору. Проте не завжди такі позовні вимоги носять майнову направленість. Так, у справі, що розглядається, позов прокурором поданий про повернення земельної ділянки орендодавцю - власнику майна від орендаря у зв`язку з тим, що договір оренди, на підставі якого орендар користувався річчю, припинився. За результатами вирішення спору шляхом задоволення позову в даному випадку не відбувається зміна приналежності спірного майна, а захищаються інтереси власника землі, що проявляються щодо відповідача у зобов`язально-правовій формі, а саме у формі обов`язку орендаря повернути об`єкт оренди після закінчення строку дії договору оренди. Тобто позов, поданий прокурором у даній справі, є немайновим, оскільки за своєю суттю позовна вимога прокурора не направлена на збагачення позивача, яке можна оцінити вартісно. Така правова позиція узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 02.12.2020 у справі №905/105/20.

У постанові ВС від 02.12.2020 року у справі №905/105/20 касаційним судом зазначено, що обґрунтовуючи свою позицію щодо немайнового характеру позову, керівник Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області посилається на те, що між сторонами спору у справі №905/105/20 існували договірні правовідносини, земельна ділянка, щодо повернення якої заявлено вимогу, із комунальної власності не вибувала, наведені у позові вимоги мають зобов`язальний характер, а безпосереднім наслідком задоволення позовних вимог не стане зміна складу манна сторін. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погодилася з наведеними доводами прокурора щодо немайнового характеру позовної вимоги про повернення земельної ділянки, оскільки у даному випадку мають місце правовідносини сторін, які врегульовані договором оренди, строк дії якого закінчився, а судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна може визначається з урахуванням вартості спірного майна, лише у позадоговірних зобов`язаннях. Відтак, враховуючи викладене та з огляду на зміст спірних правовідносин, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що позовна вимога прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку у даному випадку має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належної орендодавцеві земельної ділянки), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна.

При цьому, Відповідач 2 вказує, що відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах ВС.

В ухвалі ВС від 31.08.2022 року у справі №758/12047/16-ц зазначено, що вимога про скасування державної реєстрації права власності є вимогою майнового характеру.

В ухвалі ВС від 10.08.2022 року у справі №592/11227/20 вказано, що позивач заявила одну вимогу немайнового характеру (визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна) та одну вимогу майнового характеру (скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду (п.п. 52, 54 постанови від 25.08.2020р. у справі №910/13737/19) будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Отже вимога позивачки про захист свого майнового права на власності на нерухоме майно шляхом застосування реституції (як наслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна) у спосіб скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (що матиме наслідком повернення нерухомого майна позивачці) є майновою.

В ухвалі Господарського суду Львівської області від 25.07.2022 року про залишення позову без руху у справі №914/1601/22 (суддя - Коссак С.М.) також зазначено про майновий характер позовної вимоги прокурора та необхідність доплати судового збору залежно від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. При цьому суд здійснив покликання на позиції Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17 та Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №910/13737/19.

Згідно абз.2 ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Таким чином, ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає одночасне припинення відповідних прав та обтяжень на нерухоме майно разом із визнанням на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, та одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень іншою особою. Внаслідок задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відбувається перехід права власності на нерухоме майно від попереднього власника до нового (відбувається зміна приналежності спірного майна).

Підсумовуючи Відповідач 2 зазначає, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказує на припинення відповідних прав та обтяжень на нерухоме майно на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації прав, та одночасно з припиненням речових прав, - на державну реєстрацію набуття відповідних прав чи обтяжень іншою особою. У разі задоволення позовних вимог відповідач 2 зазнає певних майнових втрат, що не випливають із зобов`язально-правових відносин щодо повернення майна позивачу (договірних зобов`язань). Позовна вимога є майновою, оскільки за своєю правовою природою пов`язана з позбавленням прав на нерухоме майно (земельну ділянку) власника - відповідача 2, та їх перехід до нового власника - органу місцевого самоврядування. Такі відносини мають позадоговірний характер. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (пункт 60). За таких обставин, враховуючи положення статті 129 Конституції України, відповідно до яких основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, позивач на виконання вимог закону повинен був сплатити судовий збір як за 1 вимогу майнового характеру.

Відтак, на думку Відповідача 2, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно в розумінні ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та практики ВС - є майновою вимогою, а Прокурором, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.164 ГПК України не додано до поданої позовної заяви доказів сплати судового збору у повному розмірі або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до Закону. З врахуванням наведених вище приписів Закону України "Про судовий збір" позивач повинен був сплатити судовий збір за ставкою, що підлягала сплаті при поданні позову, як за вимогу майнового характеру, виходячи з вартості даної земельної ділянки.

Таким чином, згідно доводів Відповідача 2, вказана позовна заява подана до Господарського суду Львівської області із порушенням вимог встановлених п.3 ч.3 ст.162; п. 2 ч.1 ст.164 ГПК України, а саме: не зазначено ціну позову, проте даний позов підлягає грошовій оцінці; судовий збір сплачено у розмірі, який не відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір», а отже порушує встановлений порядок та розмір сплати судового збору, висновки суду першої інстанції про можливість відкриття провадження у даній справі без сплати судового збору у повному обсязі, а саме за вимогу майнового характеру про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно є помилковими, а позов підлягає залишенню без руху на підставі ст.ст.174, 176 ГПК України.

У поданій 06.12.2022р. за вх. №25161/22 Відповіді на відзив від 01.12.2022р. вих. №15/1-1687вих-22 Прокурор, в спростування доводів Відповідача 2 щодо підстав до залишення позовної заяви без руху зазначає, що згідно норм 163 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

В той же час, згідно доводів Прокурора, предметом позову є визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності, тому з огляду на вищевказане, у прокурора не вбачається законних підстав на визначення ціни позову у вказаному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом Згідно зі ст.2 Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже законодавець визначив, що до інших правових наслідків окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності немає. Норми закону про державну реєстрацію речових прав є процедурними і не містять способів захисту.

З огляду на вказане Прокурор зазначає, що позовна вимога про скасування державної реєстрації не може вважатися майновою.

Згідно п.13 ч.1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Основним регулятором приватноправових відносин є ЦК України, згідно ст.4 Кодексу. Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта (позивача) поєднувати якісь позовні вимоги, котрих приватно-правова норма не передбачає. Зазначена стаття закріплює, як у цій ситуації має діяти чи то державний реєстратор, чи то суд, який визначає порядок виконання рішення.

При цьому Прокурор зазначає, що позовними вимогами у справі, тобто предметом позову, є скасування рішення Рясно-Руської сільської ради «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап » земельної ділянки», скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» на спірну земельну ділянку. Друга позовна вимога є похідною від вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування. Тобто, позов прокурора заявлений до господарського суду щодо правовідносин у сфері господарювання, зважаючи на його предмет і підстави, отже, не стосується правовідносин сторін щодо адміністрування і підпорядкування, які взагалі не можуть розглядатися господарським судом, а стосується спору сторін щодо законності виникнення у відповідача права власності на спірну земельну ділянку, одночасно, оскільки реєстраційні дії не являються юридичними фактами, вони і не являються підставами виникнення, зміни, припинення прав, тому скасування державної реєстрації права власності не може бути майновою вимогою.

Попри наведене Прокурор вказує на те, що ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту Зазначена стаття закріплює, як у цій ситуації має діяти чи то державний реєстратор, чи то суд, який визначає порядок виконання рішення. Водночас, тією ж статтею 163 ГПК України передбачено, що у разі коли визначена (встановлена) позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, господарський суд з урахуванням припису наведеної норми Закону і чч.ч.1-4 ст.163 ГПК України попередньо визначає розмір судового збору виходячи із ціни позову, вказаної позивачем, а за результатами вирішення спору або стягує недоплачену суму судового збору з належної сторони, або повертає суму переплати цього збору.

Крім того, на думку Прокурора, при вирішенні питання про залишення позову без руху після відкриття провадження у справі слід враховувати те, що порядок відкриття провадження у справі визначено статтею 176 ГПК України. Згідно з частиною першої цієї норми за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали (ч.11 ст.176 ГПК України).

З аналізу на наведене ГПК України Прокурор підсумовує, що залишення позовної заяви без руху в такому випадку, який є винятком із загального правила відкриття провадження у справі, є можливим в тому разі, коли про обставини, що стали підставою для залишення позову без руху, стало відомо після відкриття провадження у справі.

За змістом ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. Аналогічні вимоги містить і ч.2 ст.163 ГПК України: якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб (ст.2 ГПК України).

Прокурор звертає увагу суду на те, що на час подання клопотань Відповідачем 2 у справі не вбачається обставин, що стали підставою для залишення позову без руху, про які стало відомо після відкриття провадження у справі. Крім того, якщо на момент пред`явлення позову встановити точну дійсну ціну позову неможливо, і суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, не має права зобов`язувати позивача доплачувати суму судового збору та постановляти ухвалу про залишення позову без руху відповідно до ч.11 ст.176 ГПК України, має встановити ціну позову при розгляді справи та здійснити розгляд справи по суті, і відповідно до статті 129 цього Кодексу розподілити судові витрати за результатами такого розгляду, зокрема, стягнувши недоплачений судовий збір (відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі від 19.10.2021 у справі №918/188/21, від 24.05.2022 у справі 910/19980/20).

Разом з тим, на думку Прокурора, щодо судової практики, наведеної Відповідачем 2 у заяві про залишення позову без розгляду, така не підлягає застосування при розгляді справи, оскільки не є висновком щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду в розумінні п.4 ст.236 ГПК України. Так, Верховний Суд забезпечує функцію єдності судової практики шляхом формування правових висновків внаслідок казуального тлумачення норм права при розгляді конкретних справ. При цьому, інститут обов`язковості судових рішень не можна кваліфікувати як прецедент у його класичному значенні. Судовий прецедент в англосаксонській правовій системі - це акт правотворчості, а правовий принцип вирішення справи є нормою права. Натомість згідно з процесуальним законодавством України пріоритетними є норми закону. А висновки, викладені у судових рішеннях найвищої судової інстанції, належить кваліфікувати як застосування норм закону, що має обов`язків характер, а не створення нових норм права як обов`язкових правил поведінки.

Висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах і є висновком за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд, а також «висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права», та який має міститися у мотивувальній частині постанови суду касаційної інстанції.

Щодо доцільності посилання на постанову Верховного Суду, в якій викладено такий правовий висновок, слід зазначити таке. Кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними; чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

З приводу цього Прокурор зазначає, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Аналіз наведеної судової практики вказує на неможливість застосування висновків, наведених представником Відповідача 2 і висловлених вищою судовою інстанцією при розгляді зазначених прав при розгляді справи 914/2331/22, оскільки предмет і підстави позову суттєво різняться.

З підстав наведеного Прокурор просить суд залишити заяву Відповідача 2 про залишення позову без руху без задоволення.

З приводу поданого Відповідачем 2 клопотання про залишення позовної заяви без руху суд зазначає, що порядок сплати та розміри ставок судового збору встановлено Законом України Про судовий збір, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч.2 ст.4 цього Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підпункт 1 пункту 2), а позовної заяви немайнового характеру - 1 прожитковий мінімум для працездатних осіб (підпункт 2 пункту 2).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 ГПК до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору в установлених порядку й розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати збору відповідно до закону.

При цьому, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Згідно з п.3 ч.3 ст.162, пп.1, 2, 3 ч.1 ст.163 ГПК позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: у позовах про стягнення коштів сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться в безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна; у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, загальною сумою всіх вимог.

Майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Тобто, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці. Подібна правова позиція викладена в постанові ВП ВС від 25.08.2020р. у справі №910/13737/19.

Предметом позову у справі №914/2331/22 є визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4820 від 12.11.2020 Про передачу у власність ОК Гаражно-будівельний кооператив Пікап земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап на земельну ділянку за кадастровим №:12:005:0096.

Суд зазначає, що згідно з положеннями ст.2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічну позицію містить Постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі №910/10987/18.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Суд зазначає, що вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як і вимога про визнання недійсним рішення сільської ради, відповідно до змін у законодавстві є самостійною підставою для припинення відповідного речового права. Як правильно зазначає Відповідач 2, у випадку задоволення вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку Відповідач 2 може позбавитись реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку. Суд додає, що такі ж наслідки настають і за результатами визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що передбачено зазначеною вище нормою, і про що не зазначає відповідач 2.

Якщо позов буде задоволено, то перебування об`єкта нерухомості у власності Відповідача 2 може визнаватись неправомірним з моменту реєстрації права власності. Тобто зменшення майнового блага Відповідача 2, якщо так називати володіння ним спірною земельною ділянкою, не відбувається у незаконний спосіб, а навпаки є мірою приведення відносин у відповідність до законодавства.

Більше того, Велика Палата Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц зробила наступні висновки:

1) володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння;

2) право володіння, користування та розпорядження майном належить власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні;

3) власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку із державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності; натомість така (інша автор примітки суд) особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем;

4) володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним.

Таким чином, на стадії підготовчого провадження, вирішуючи заяву про залишення позову без руху, суд не ще не робить жодних висновків щодо суті правовідносин між сторонами, правового режиму спірної земельної ділянки та суті порушених прав і необхідності їх захисту. Однак, в нарадчій кімнаті, вирішуючи спір по суті, суд може прийти до висновку про те, що Відповідач 2 є неправомірним володільцем земельної ділянки, яка до нього не переходила у власність та не вибувала із власності територіальної громади. Підстави позову, заявлені прокурором, спрямовані на доказування незаконності надання спірної земельної ділянки у власність Відповідачеві 2 та реєстрації цього права власності.

З підстав наведеного суд робить висновок про те, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, як і вимога про визнання недійсним рішення ради, в цій справі не мають однозначних ознак майнових вимог. Тому, покладення на Прокурора процесуального обов`язку сплатити судовий збір за розгляд вказаних позовних вимог як майнових, на думку суду, є покладенням додаткового безпідставного обов`язку, що може перешкодити розгляду справи взагалі та захисту ймовірно порушеного права з огляду на значний розмір судового збору.

Більше того, за результатом розгляду спору та у випадку задоволення позову збагачення позивача, яким у справі є Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області, не відбувається. Крім цього, суд зауважує, що некоректно та недоцільно визначати вид позову майновий чи немайновий залежно від моделювання ситуації та результатів вирішення спору, оскільки основні положення щодо ціни позову визначені ст.163 ГПК України, якою, серед іншого передбачено, що ціна позову визначається вартістю майна у позовах про визнання права власності на майно або його витребування. Натомість, у справі, що розглядається, такі вимоги не заявлені.

Щодо наведеної Відповідачем 2 на підтвердження заявленого клопотання про залишення позову без руху судової практики суд зазначає, що ухвала Верховного Суду від 10.08.2022 постановлена у справі №592/11227/20 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Верховний Суд вказав, що вимога позивачки про захист свого майнового права на власності на нерухоме майно шляхом застосування реституції (як наслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна) у спосіб скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (що матиме наслідком повернення нерухомого майна позивачці) є майновою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 09.04.2021р. у справі №923/938/20 вказав, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц (провадження №14-737цс19). Таким чином, подібність правовідносин означає, зокрема, схожість суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Натомість у справі, що розглядається, предмет спору інший і вимога про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку не заявлена в порядку реституції, як у справі №592/11227/20. Тому такі висновки не підлягають застосуванню господарським судом.

Щодо судових рішень Верховного Суду у справах №910/7250/18 про визнання припиненим права, розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, №918/569/20 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, повернення майна та скасування запису про державну реєстрацію права власності, №907/9/17 про звернення стягнення на майно, №905/105/20 про зобов`язання повернути земельну ділянку, №905/98/20 про повернення земельної ділянки, №916/1220/17 про визнання права власності, №910/2675/21 про визнання недійсними результатів електронного аукціону, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, зобов`язання повернути приміщення, то такі також стосуються справ з предметом спору, відмінним від того, що розглядається в справі №914/2331/22. Більше того, в таких постановах не зроблено жодних висновків щодо правової природи позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, яка є однією із позовних вимог у цій справі.

Щодо господарської справи №914/1601/22 суд зазначає. що судові рішення про відкриття провадження в суді першої інстанції не мають преюдиційного чи іншого обов`язкового характеру для розгляду судом справи №914/2331/22.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що вимога Прокурора про скасування державної реєстрації права власності Обслуговуючого кооперативу Гаражно-будівельний кооператив Пікап на земельну ділянку є немайновою, відтак відсутні правові підстави для задоволення клопотання Відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху. Тому викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н (вх. №24452/22 від 28.11.2022р.) клопотання про залишення без руху позовної заяви у справі №914/2331/22 слід відхилити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Розгляд та вирішення викладеного Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н (вх. №24452/22 від 28.11.2022р.) клопотання про залишення без руху позовної заяви у справі №914/2331/22 відбувався із виходом суду до нарадчої кімнати.

Також, 10.01.2022р. за вх. №553/23 Відповідачем 2 подано до суду Пояснення у справі №914/2331/22 від 09.01.2023р. б/н, у якому наводить свої доводи та міркування з приводу викладених Прокурором у відповіді на відзив доводів і міркувань в спростування заперечень Відповідача 2 проти заявленого позову і просить суд залишити позов Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України.

Суд зазначає, що у поданому 28.11.2022р. за вх. №24452/22 Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н щодо недоведення прокурором підстав для представництва в суді згідно ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.53 ГПК України Відповідач 2 зазначає, що, як слідує зі змісту позову прокурор не звертався перед поданням позовної заяви до суду до будь-якого компетентного державного органу чи органу місцевого самоврядування та не повідомляв його про намір здійснювати представництво інтересів в суді! Таким чином, будь-яким іншим органом не вчинено дій щодо звернення до суду, а прокурором не повідомлено такий про необхідність захисту порушеного, на думку прокурора, права. Прокурор у позові зазначив, що у разі відсутності компетентного органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч.5 ст.53 ГПК України). Далі прокурор зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. На думку прокурора, порушення інтересів держави полягає в незаконній передачі Рясне-Руською сільською радою у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. Львівська міська рада - орган місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Відтак органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Прокурор зазначає, що позивач та відповідач в даній справі збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем або відповідачем, тому з огляду на предмет спору Львівська міська рада в даному випадку може бути виключно відповідачем по справі. При цьому, будь-який інший орган, який має повноваження щодо захисту інтересів держави або територіальної громади з вказаного питання, на переконання прокурора - відсутній. Вказаним прокурор обґрунтовує відсутність компетентного органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах.

Також Відповідач 2 зазначає, що Прокурор покликається на те, що органи прокуратури України, на даний час є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із протиправним розпорядженням земельними ділянками, належними територіальній громаді. На думку прокурора, законами України не віднесено до компетенції жодного органу повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування у земельній сфері, скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Відповідно прокурор вважає, що орган уповноважений державою здійснювати захист її інтересів в земельній сфері - відсутній.

Відповідач 2 вважає наведені твердження Прокурора безпідставними з огляду на те, що за приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ПК України.

Даний спір пов`язаний із реалізацією прокурором повноважень згідно ст.23 Закону України "Про прокуратуру", зокрема представництва інтересів держави у суді. Згідно з ч.2 ст.2 ПК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка відповідно до статей 167, 170 ПК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно ч.3 ст.41 ГПК України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 53 ГПК України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно доводів Відповідача 2 передумовою участі органів та осіб, передбачених статтею 53 ГПК України, в господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Проте, Відповідач 2 зазначає, що на відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені ст.53 ГПК України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь в процесі лише у випадках, чітко встановлених законом. Так, відповідно до ч.ч.3-5 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні Функції .у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.174 нього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, шо визначені законом. У рішенні від 05.06.2019 №4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, шо Конституцією У країни встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Положення п.3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч.1, абзацу 1 ч.3 та абзацу 1 ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор вправі представляти інтереси громадянина або держави в суді, представництво яких полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Про необхідність обґрунтування прокурором підстав представництва у суді зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430116-ц (пункт 37).

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (пункт 27 зазначеної постанови).

З наведеного Відповідач 2 підсумовує про те, що аналіз положень частин 3-5 статті 53 ГПК України у взаємозв`язку зі змістом ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох виключних випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. Поняття "нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. "Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. "Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04.04.2019р. у справі №, від 22.10.2019р. у справі №).

Отже, на думку Відповідача 2, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. При цьому, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави. При цьому захитати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Аналогічна правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду від 19.08.2020р. у справі №923/787/18, від 25.04.2018р. у справі №806/1000/17, від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17, від 05.12.2018р. у справі №923/129/17 та від 20.03.2019р. у справі №905/1135/18, від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, від 25.08.2020р. у справі 910/12285/18.

Відтак, детальному дослідженню підлягають підстави представництва прокурором інтересів держави, а також з`ясування законності набуття ним статусу позивача. Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 26.06.2019р. у справі №587І430І16-ц конкретизувала висновок Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 07.12.2018р. у справі №924/1256/17, вказавши, що процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини 4 статті 23 Закону, застосовується до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом таких підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (аналогічна правова позиція викладена об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи у постанові від 25.10.2019 у справі №911/1107/18).

У свою чергу, врегульовуючи розбіжності у правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду постановою від 26.05.2020р. у справі №8 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019р. у справі №903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №927/246/18, від 16.04.2019р. у справах №910/3486/18 та №925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019р. у справах №923/560/18 та №913/299/18 відповідно, від 13.05.2019р. у справі №915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019р. у справі №0440/6738/18, та вказала, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та повести підстави для представництва. однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, шо він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався по супу з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення пій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, Відповідач 2 вказує, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то не є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Відповідач 2 звертає увагу суду на те, що у заявленому позові Прокурором не визначений державний орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах. Проте, в іншій частині позову вказано, що таким органом є орган місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду - Львівська міська рада. Так, прокурором зазначено, що законодавством України не віднесено до компетенції жодного органу повноваження щодо звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування у земельній сфері, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, припинення речового права на нерухоме майно тощо. Крім того, на думку позивача, органи прокуратури України є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками органом місцевого самоврядування. Отже, позивач (прокурор) покликається не на нездійснення захисту або здійснення його неналежним чином певним суб`єктом владних повноважень, а на відсутність державного органу як такого щодо здійснення захисту інтересів держави у даній сфері.

Не погоджуючись з таким обґрунтуванням Відповідач 2 вважає, що таким уповноваженим органом держави, який здійснює відповідні наглядові функції є територіальний орган Держгеокадастру, оскільки саме він здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також за додержанням земельного законодавства, у тому числі органами місцевого самоврядування.

Попри наведене Відповідач 1 вказує, що відповідно до ч.1 ст.188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Згідно з абзацом 4 статті 15-2 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у сфері земельних відносин, належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою КМУ від 14.01.2015р. №15 з останніми змінами згідно постанови КМУ №532 від 26.05.2021р., Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Крім того, Держгеокадастр здійснює моніторинг земельних відносин та проводить перевірки всіх суб`єктів на предмет дотримання вимог земельного законодавства. Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності. родючості грантів. Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) (підпункт 25-1 пункту 4 Положення): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: дотриманням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; дотриманням органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування вимог земельного законодавства з питань передачі земель у власність та надання у користування, зокрема в оренду, зміни цільового призначення, вилучення, викупу, продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах.

Наведене, на думку Відповідача 2, свідчить, що органи Держгеокадастру можуть виконувати: 1) функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна, з усіма повноваженнями власника на захист права власності; 2) функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Згідно зі статтею 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень у спосіб, що перебачений Конституцією та законами України. Отже, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень.

Відповідно до статті 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та пункту 5-1 Положення посадові особи Держгеокадастру та його територіальних органів, які є державними інспекторами у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель, в межах своїх повноважень мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

З наведених норм права вбачається, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. Тобто чинним законодавством встановлено, що органом, який здійснює контроль за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог нормативно-правових актів під час передачі земельних ділянок - є Держгеокадастр. Такі висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021р. у справі №925/929/19.

З огляду на викладене Відповідач 2 вказує на те, що у органів Держгеокадастру наявні повноваження на звернення до суду у разі необхідності здійснення нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель, що також підтверджено правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01,06.2021р. у справі №925/929/19. Проте, будь-яких покликань прокурора щодо звернення до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, направлення йому повідомлень, клопотань про проведення перевірки, прийняття відповідних рішень та вчинення дій для скасування реєстрації та припинення речових прав (зокрема подання позову до суду), чи подання позову в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Львівській області матеріали позовної заяви не містять.

Згідно з ч.1 ст.202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, регулюються Законом України від 07.07.2011р. №3613 "Про державний земельний кадастр" та Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051.

Згідно ч.1 ст.1 Закону №3613 державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Згідно ст.6 Закону №3613 ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Відповідно до ч.8 ст.9 Закону №3613 державна реєстрація земельних ділянок, обмежень у їх використанні, ведення поземельних книг, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки здійснюються Державними кадастровими реєстраторами, які здійснюють свою діяльність за місцем розташування земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм, згідно доводів Відповідача 2, свідчить, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється шляхом внесення державним кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру визначених законом відомостей про земельну ділянку. Аналогічні вимоги передбачені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою КМУ №1051 від 17.10.2012р.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, жодних порушень присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, її цільового призначення, використання земельної ділянки, її охорони та захисту органами держгеокадастру - не встановлено.

Крім того, Відповідач 2 акцентує на тому, що Прокурор на стор. 16 позову вказує, що інтерес позивача полягає у дотриманні соціальних інтересів держави, екологічних інтересів держави, зокрема з урахуванням розміщеного неподалік заказника місцевого значення «Торфовище Білогорща», а також не встановлення на даний час охоронної зони останнього, потребі забезпечити безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації, використання власності не на шкоду людині і суспільству, збереженні природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного та рослинного світу, підтриманні загального екологічного балансу та забезпеченні фонового моніторингу навколишнього природного середовища. При цьому, забезпечення екологічної безпеки, на думку прокурора, є обов`язком держави (ст.15 Конституції України). Таким чином, прокурор в інтересах держави покликається й на порушення екологічного законодавства, норм природоохоронного законодавства, наявність природно-заповідної території (охоронної зони) під час надання відповідачу-2 у приватну власність земельної ділянки, та реєстрації права приватної власності на неї.

Відповідно до положень статті 16 Конституції України, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 2017р. №275 Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (ч.1 Положення). Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому законом порядку територіальні органи (ч.ч.1,7). Держекоінспекція у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (ч.2 Положення). Основними завданнями Держекоінспекції є, зокрема, реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів (п. 1 ч.З Положення); здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо: охорони земель, надр (п.п. 1 п. 2 ч.3); охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду тощо (п .п .3 п .2 ч .3). Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, шо підлягають особливій охороні (п. 2 ч.4 Положення). Проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування) (п. З ч.4 Положення). Звертається до суду із позовом щодо: визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища (абз. 2 п. 5 ч.4 Положення). Вносить у встановленому порядку центральним органам виконавчої влади, їх територіальним органам, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування вимоги щодо приведення у відповідність із законодавством прийнятих ними рішень з питань, що належать до компетенції Держекоінспекції (п. 6 ч.4 Положення). Складає протоколи про адміністративні правопорушення та розглядає справи про адміністративні правопорушення, накладає адміністративні стягнення у випадках, передбачених законом (п. 7 ч.4 Положення). Пред`являє претензії про відшкодування шкоди, збитків і втрат, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства з питань, що належать до її компетенції, та розраховує їх розмір, звертається до суду з відповідними позовами (п. 8 ч.4 Положення). Вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах (п. 9 ч.4 Положення). Здійснює інші повноваження, визначені законом (п. 19 ч.4 Положення).

Отже, на думку Відповідача 2, органи Держекоінспекції можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні. Пунктами Положення №275 передбачено право на звернення Державної екологічної інспекції з позовом про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Отже, Державна екологічна інспекція у Львівській області є органом, уповноваженим державою здійснювати функції державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів на території Львівської області та наділена повноваженнями щодо звернення до суду із відповідним позовом з питань, що належать до її компетенції. Дана позиція викладена у постанові ВС від 06,07.2021 року у справі №0 щодо повноважень Державної екологічної інспекції та її територіальних органів.

Крім того, Відповідач 2 зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Згідно з ст.13 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій, в тому числі обласних, у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань: 1) забезпечення законності, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; 2) соціально-економічного розвитку відповідних територій; 7) використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля тощо.

Відповідно до ст.28 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації» для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право: проводити перевірки стану додержання Конституції України та законів України, інших актів законодавства органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами, керівниками підприємств, установ, організацій, їх філіалів та відділень незалежно від форм власності і підпорядкування по напрямах, визначених статтею 16 цього Закону; звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Водночас, із позовом прокурор звернувся до Господарського суду Львівської області без зазначення державного органу не надавши можливості уповноваженим органам держави самостійно відреагувати на стверджуване прокурором порушення, а саме подання позову, чи вчинення інших дій для вирішення ситуації або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність порушення чи небажання вживати заходів самостійно.

З огляду на зазначене Відповідач-2 наголошує, що прокуратурою не були виконані вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а отже, не підтверджено підстав представництва. Матеріали справи не містять доказів того, що органи Держгеокадастру, Держекоінспекції чи Львівської обласної державної адміністрації були повідомлені прокуратурою про порушення інтересів держави та не мали наміру вживати будь-яких заходів спрямованих на захист таких інтересів. Не встановлено і обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання цими органами, які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави у спірних відносинах.

При цьому Відповідач 2 вказує, що у постанові Верховного Суду від 05.11.2020р. у справі №910/21377/17 зазначено, що обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч.ч.З, 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень ст.ст.53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 06.02.2019 у справі №927/246/18 зазначив, що обставини дотримання прокурором установленої ч.ч.3,4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів ст.ст.53, 174 ГПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. А відсутність у такому випадку законних підстав для представництва інтересів держави свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до п.1 ч.1 ст.226 ГПК України. Аналогічні висновки щодо застосування цієї норми викладені у постановах цього ж касаційного суду від 26.02.2019р. у справі №920/284/18, від 03,17.04.2019р. у справах №909/63/18 та №916/641/18 відповідно, від 31.07.2019р. у справі №916/2914/18, від 06.08.2019р. у справі №912/2529/18.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у п.п. 76-81 постанови від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18 слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин. У відповідності з п. 3 ч.2 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Про необхідність обґрунтування та з`ясування судом причин, які перешкоджають захисту інтересів держави належним (компетентним) суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, зазначено також і в рішеннях Верховного Суду у складі колегій суддів касаційних судів (постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі №802/4083/15-а, від 10.10.2019р. у справі №0440/6738/18; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17, від 23.10.2018р. у справі №906/240/18, від 01.11.2018р. у справі №910/18770/17, від 07.12.2018р. у справі №924/1256/17 та інші; постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.09.2019р. у справі №201/5279/16, від 04.09.2019р. у справах №372/1688/17-ц, №448/764/17 та інші).

Згідно з ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, Відповідач 2 підсумовує про те, що Позивачем (прокурором) не доведено підстав представництва інтересів держави, а також обставин наявності/відсутності бездіяльності компетентного органу, виходячи із того, що така бездіяльність має місце у разі, якщо компетентний орган упродовж розумного строку після отримання повідомлення не звернувся до суду з позовом в інтересах держави; причин, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора з відповідним позовом до суду. Крім того, в обґрунтування підстав звернення з позовом до суду прокурор зазначає про порушення інтересів держави, яке полягає в незаконній передачі Рясне-Руською сільською радою у приватну власність земельної ділянки Відповідачу-2 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. А оскільки Львівська міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради як орган місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду, а отже позивач та відповідач в справі збігаються, то прокурор має право подавати такий позов до суду в інтересах держави (територіальної громади), тобто набувати самостійного статусу позивача.

Важливою з цього приводу є Окрема думка Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Крата В.І. від 15.09.2021р. у справі №636/746/18 в якій він вказав, що згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України (в чинній редакції) прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Як в Конституції України, так і в законах розмежовуються такі учасники відносин як «держава» та «територіальні громади», відповідно, і їх інтереси. Тлумачення п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України (в чинній редакції), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти саме інтереси держави в суді. Тобто Конституцією України визначено, що прокуратура уповноважена здійснювати представництво інтересів лише держави, а не територіальних громад (органів місцевого самоврядування). Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді, в тому числі й територіальних громад, не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України). Тому, за загальним правилом, не допускається представництво прокуратурою інтересів органу місцевого самоврядування. Як виняток, представництво інтересів органу місцевого самоврядування може мати місце в тому випадку, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади.

Положення абз.1 ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган місцевого самоврядування повинні стосуватися тільки тих ситуацій, якщо органу місцевого самоврядування надано законом окремі повноваження органів виконавчої влади. У справі №636/746/18 ставилося питання її передання на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 (провадження №12-72гс19) та в постанові від 15.09.2020 в справі №469/1044/17 (провадження №14-317цс19).

На підставі викладеного Відповідач 2 вважає, що Прокурором не наведено належного та достатнього обґрунтування порушення «інтересів держави», а також визначені законом підстави для звернення до суду із зазначеним позовом за можливості такого звернення безпосередньо Державною екологічною інспекцією України, Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру, Львівською обласною місцевою державною адміністрацією, Львівською міською радою, як уповноваженими органами.

У поданій 06.12.2022р. за вх. №25161/22 Відповіді на відзив від 01.12.2022р. вих. №15/1-1687вих-22 Прокурор, в спростування наведених заперечень Відповідача 2, зазначає, що відповідно до ст.131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно вимог ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ч.4 ст.53 ГПК України, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч.5 ст.53 ГПК України).

З огляду на викладене, Львівська міська рада - орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Відтак, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.

Отже, враховуючи те, що позивач та відповідач в цій справі збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем, то з огляду на предмет спору Львівська міська рада в даному випадку може бути виключно відповідачем по справі. При цьому, будь-який інший орган, який має повноваження щодо захисту інтересів держави або територіальної громади з вказаного питання, відсутній. Вказаним Прокурор обґрунтовує відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто наводить підставу для представництва інтересів держави, що передбачено у п.п. 29, 30 постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №698/119/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у п.38 постанови від 15.09.2020 (судова справа №469/1044/17) зауважує, що прокурор оскаржив рішення Коблівської сільради, саме тому визначивши останню відповідачем. Він мав підстави звернутися до суду як позивач, вважаючи, що відсутній орган, який може захистити інтереси держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц (пункт 40)). Окрім того, у постанові від 07.11.2018 (справа №916/749/17) Верховний Суд вказав, що безпосередність звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обгрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.

Зважаючи на вищенаведене, суб`єкт, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави та територіальної громади у випадку прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, яке є однією зі стадій процедури відведення земельної ділянки у користування, відсутній, що становить виключний випадок, коли прокурор має не тільки право, але і обов`язок, звернутися до суду для захисту інтересів держави. Таким чином, органи прокуратури України, на даний час є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із протиправним розпорядженням земельними ділянками, належними територіальній громаді.

З огляду на викладене Прокурор вказує, що керівник Франківської окружної прокуратури м.Львова, реалізуючи надані законом представницькі повноваження, з метою захисту інтересів держави звертається до суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради, скасування державної реєстрації, припинення речового права а відтак, реалізує покладені від імені держави повноваження по захисту інтересів держави. Як вже зазначалось, законами України не віднесено до компетенції жодного органу повноваження щодо звернення до суду з позовом про: визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування у земельній сфері, скасування державної реєстрації права власності Відповідача 2 на спірну земельну ділянку та припинення речового права.

Так, за змістом статті 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру. Разом з тим, як зазначено представником Відповідача 2 у відзиві, відповідно до ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Інших видів позовів, з якими б державні інспектори могли звертатись до суду законом не передбачено. Відповідно, орган, уповноважений державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері відсутній. Таким чином, за цим позовом прокурор набуває статусу позивача.

Така ж позиція підтримується Верховним Судом у постановах від 17.06.2020р. у справі №241/1153/17-ц, від 25.11.2019р. у справі №354/425/19-ц, від 15.05.2018р. у справі №372/2180/15-ц.

Водночас, Прокурор вказує, що при розгляді справи прошу врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену при розгляді справи 910/5201/19 (постанова від 20.07.2022) за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі-ВМ», ОСОБА1, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Додатково щодо тверджень представника Відповідача 2 про необхідність залучення Держекоінспекції у статусі позивача Прокурор звертає увагу суду на те, що відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою КМУ від 19.04.2017р. №275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Відповідно до п.5 вищевказаного Положення, Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань звертається до суду із позовом щодо: обмеження чи зупинення діяльності суб`єктів господарювання і об`єктів незалежно від їх підпорядкування та форми власності, якщо їх експлуатація здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, вимог дозволів на використання природних ресурсів, з перевищенням нормативів гранично допустимих викидів в атмосферне повітря забруднюючих речовин, впливу фізичних та біологічних факторів, лімітів скидів забруднюючих речовин; визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

При цьому, Прокурор вказує, що у підставах позову прокурором не зазначено порушень законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Відтак, посилання представника Відповідача 2 на незалучення органів Держекоінспекції як Позивача, а тим більше наявність в останньої повноважень на звернення до суду з позовом про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації прав, припинення речового права - безпідставні.

У справі №922/3025/20, позицією суду в якій представник відповідача 2 обґрунтовує свої доводи, розглядався позов прокурора в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Харківській області до Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення шкоди, заподіяної державі внаслідок порушення законодавства про охорону і раціональне використання водних ресурсів на суму 2 526 089,98 грн. Відтак, очевидно, що тут зовсім іншим предмет та підстави позову, а тому висновки суду не мають братись до уваги в даній справі.

Висновки, зроблені у судових рішеннях, наведених у відзиві на позовну заяву, на думку Прокурора, не підлягають до врахування при розгляді справи, оскільки зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що також не дає підстав вважати правовідносини у цих справах подібними.

Додатково щодо тверджень представника Відповідача 2 про необхідність залучення місцевої державної адміністрації Прокурор зазначає, що відповідно до ч.3 ст.45 ГПК України, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Представником Відповідача 2 не наведено жодних аргументів про те, які саме права місцевої державної адміністрації порушено, не визнано, чи оспорено.

При цьому, Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», чітко визначено перелік органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, серед яких місцеві державні адміністрації - відсутні.

Таким чином, Прокурор вважає, що ним доведено підставність звернення останнього до суду з метою захисту інтересів держави самостійно, оскільки орган, уповноважений державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері, а саме звертатись до суду з позовом про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації прав, припинення речового права - відсутній.

Щодо визначення інтересів держави Прокурор вважає за необхідне пояснити, що з урахуванням того, що поняття «інтереси держави», відповідно до Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі №911/620/17, від 13.11.2018 у справі №910/2989/18.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 19.09.2019р. у справі №815/724/15).

Верховний суд в постанові від 08.02.2019р. у справі №915/20/18, зазначає, що «інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи».

У поданому 10.01.2023р. за вх.№553/23 Поясненні від 09.01.2023р. б/н Відповідач 2, в обґрунтування клопотання про залишення позову Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України в доповнення до викладених у відзиві доводів, зазначає, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19).

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19 (п.70)) зазначено, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абз.абз.3, 4 ч.4 ст.23 Закону застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.

Крім того, Відповідач 2 наголошує, що згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021р. у справі №925/929/19 органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності. Тобто чинним законодавством встановлено, що органом, який здійснює контроль за дотриманням органами місцевого самоврядування вимог нормативно-правових актів під час передачі земельних ділянок є Держгеокадастр.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження №12-194гс19) зазначено, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати і в таких справах виникають підстави для застосування положень п.2 ч.1 ст.226 ГПК України (залишення позову без розгляду).

Відтак, на думку Відповідача 2, Прокурором не дотримано вимог статті 53 ГПК України та статті 23 Закон України Про прокуратуру щодо повідомлення належного суб`єкта про виявлені порушення (і захист інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження), а тому позов прокурора підлягає залишенню без розгляду.

Відповідач 2 вказує, що дана позиція відповідає також постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №917/468/19, якою залишено без змін судові рішення згідно з якими позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто прокурору на підставі п.4 ч.5 ст.174 ГПК України, з мотивів відсутності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу місцевого самоврядування, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру, та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави (схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №922/708/19).

Відповідач 2 зазначає, що у даній господарській справі №914/2331/22 прокурор до органу місцевого самоврядування з повідомленням про порушення інтересів держави (територіальної громади) та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави (територіальної громади) - не звертався, а тому ним порушено порядок представництва, не дотримано процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а відтак, позов підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України.

Щодо покликання прокурора на позицію викладену в постанові ВП ВС від 20.07.2022 року у справі №910/5201/19 Відповідач 2 звертає увагу суду, на п. 113 та 114 вказаної постанови, в якому зазначено наступне:

« 113. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 1 червня 2021 року у справі №925/929/19 року зробила висновок про те, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі з позовами щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно зайнятих чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. При ньому Велика Палата Верховного Суду не погодилась із доводами прокурора про те. шо органи Держгеокадастру не наділені правом звернення до суду з відповідними ПОЗОВНИМИ вимогами.

114. Однак позов у справі №910/5201/19 поданий в межах спору про право користування земельною ділянкою, у якому територіальна громада міста Києва є учасником цивільних відносин та стороною спору. Територіальна громада здійснює свої цивільні права та обов`язки через орган місцевого самоврядування в межах його компетенції, встановленої законом. - Київраду. замість якої й діє прокурор, а не в межах відносин, зазначених у статті 1 Закону №963-1У. Відтак за встановленими судами обставинами справи відсутні підстави для відступу від правових висновків, наведених у постанові від 1 червня 2021 року у справі №925/929/19.».

Із наведеного вище Відповідач 2 вбачає, що державним органом, який наділений відповідними повноваженнями на звернення до господарського суду із даним позовом є територіальний орган ДЕРЖГЕОКАДАСТРУ.

Розглянувши викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Поясненні у справі №914/2331/22 від 09.01.2023р. б/н (вх. №553/23 від 10.01.2023р.) клопотання про залишення позову Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України суд зазначає, що положеннями ст.23 Закону України Про прокуратуру встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Частина 4 ст. 53 ГПК України встановлює, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 53 ГПК України).

Згідно ст.131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функції представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, відповідно до ст.ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

З урахуванням того, що поняття інтереси держави, відповідно до Рішення Конституційного суду України №3-рп/99 від 08.04.1999, є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливоу сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019р. у справі № 815/724/15).

Окрім того, Верховний суд в постанові від 08.02.2019 у справі №915/20/18, зазначає, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.

Згідно з ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Положеннями ч.5 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Так, згідно з частинами 1,2 ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Територіальні громади набувають землю у комунальну власність зокрема у разі передачі їм земель державної власності.

Враховуючи наведене суд зазначає що, Львівська міська рада - орган місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Відтак, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Львівська міська рада.

Поряд з цим суд зазначає, що у цій справі позивач та відповідач збігаються в одній особі, а стороною у справі один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем. Враховуючи предмет спору Львівська міська рада в даному випадку може бути виключно відповідачем по справі.

При цьому, як зазначив прокурор, будь-який інший орган, який має повноваження щодо захисту інтересів держави або територіальної громади з вказаного питання, відсутній.

Суд з вказаним твердженням прокурора погоджується, оскільки державний орган виконавчої влади, який здійснює контроль у сфері земельних відносин, - Держгеокадастр не наділений законом правом на звернення до суду з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування, так як спірна земельна ділянка не є землею сільськогосподарського призначення та не належить до агропромислового комплексу.

У постанові від 07.11.2018р. (справа № 916/749/17) Верховний Суд вказав, що безпосередність звернення до суду прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, правомірно обґрунтовується перевищенням органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить. Захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.

Зважаючи на вищенаведене, суб`єкт, наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави та територіальної громади у випадку прийняття органом місцевого самоврядування незаконного рішення, яке є однією зі стадій процедури відведення земельної ділянки у користування, відсутній, що становить виключний випадок, коли прокурор має не тільки право, але і обов`язок, звернутися до суду для захисту інтересів держави.

Таким чином, органи прокуратури України, на даний час є єдиним суб`єктом, який наділений повноваженнями щодо захисту інтересів держави у правовідносинах, пов`язаних із протиправним розпорядженням земельними ділянками, належними територіальній громаді.

Варто також зауважити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 05.11.2019р. у справі №804/4585/18 зробив висновок про те, що незгода суду з наведеним в адміністративному позові на виконання ч.4 ст.53 КАС України обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

З огляду на викладене суд зазначає, що керівник Франківської окружної прокуратури м.Львова, реалізуючи надані законом представницькі повноваження, з метою захисту інтересів держави звертається до суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради, скасування державної реєстрації, а відтак, реалізує покладені від імені держави повноваження по захисту інтересів держави.

При цьому суд звертає увагу на те, що Законами України не віднесено до компетенції жодного органу повноваження щодо звернення до суду з позовом про: визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування у земельній сфері, скасування державної реєстрації права власності відповідача 2 на спірну земельну ділянку та припинення речового права. Так, за змістом статті 5 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель, державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Разом з тим, як зазначено представником Відповідача 2 у відзиві, відповідно до ст. 10 Закону України Про державний контроль за використанням та охороною земель, державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право звертатися до суду з позовом щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився. Інших видів позовів, з якими б державні інспектори могли звертатись до суду законом не передбачено.

Відповідно, орган, уповноважений державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері відсутній. Таким чином, за цим позовом прокурор набуває статусу позивача. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.06.2020р. у справі №241/1153/17-ц, від 25.11.2019р. у справі №354/425/19-ц, від 15.05.2018р. у справі №372/2180/15-ц та від 01.06.2022р. у справі №260/1815/21.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновків про відсутність правових підстав до залишення позовної заяви у цій справі без розгляду, а відтак, викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Поясненні у справі №914/2331/22 від 09.01.2023р. б/н (вх.№553/23 від 10.01.2023р.) клопотання про залишення позову Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України слід відхилити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Розгляд та вирішення викладеного Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Поясненні у справі №914/2331/22 від 09.01.2023р. б/н (вх. №553/23 від 10.01.2023р.) клопотання про залишення позову Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України відбувався із виходом суду до нарадчої кімнати.

Відповідно до ст.177 ГПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

При цьому суд зазначає, що за змістом ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Згідно ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі; розумність строків розгляду справи судом є одним з основних засад (принципів) господарського судочинства.

Відповідно до ст.114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій; строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004р. та інші).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи вищенаведене, а також з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, керуючись ст.ст.13, 14, 15, 16, 42, 46, 120, 121, 177, 180, 182, 183, 202, 234, 235 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р.) про поновлення пропущеного строку для подання доказів задоволити.

2. Поновити Керівнику Франківської окружної прокуратури м.Львова пропущений процесуальний строк для подання долучених до клопотання від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р. доказів по 27.12.2022р.

3. Прийняти до розгляду і долучити до матеріалів справи додані до клопотання Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова від 12.12.2022р. б/н (вх. №26940/22 від 27.12.2022р.) докази.

4. Клопотання Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» від 28.11.2022р. вх. №24452/22 про поновлення строку для подання відзиву, долучення відзиву до матеріалів справи та прийняття до розгляду задоволити.

5. Поновити Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву.

6. Прийняти до розгляду і долучити до матеріалів справи відзив Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» на позовну заяву від 28.11.2022р. вх. №24452/22.

7. Викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Відзиві на позовну заяву від 23.11.2022р. б/н (вх. №24452/22 від 28.11.2022р.) клопотання про залишення без руху позовної заяви у справі №914/2331/22 відхилити.

8. Викладене Обслуговуючим кооперативом «Гаражно-будівельний кооператив «Пікап» у Поясненні у справі №914/2331/22 від 09.01.2023р. б/н (вх. №553/23 від 10.01.2023р.) клопотання про залишення позову Керівника Франківської окружної прокуратури м.Львова у справі №914/2331/22 без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України відхилити.

9. Відкласти підготовче судове засідання на 07.02.23 о 14:00 год.

Засідання відбудеться в приміщенні Господарського суду Львівської області за адресою: м.Львів, вул.Личаківська, 128. Інформація про номер зали судового засідання буде розміщена на дошці оголошень суду.

10. Явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається обов`язковою.

11. Викликати повноважних представників Сторін в судове засідання.

12. Ухвала набирає законної сили в порядку та строк, визначені ст.235 ГПК України.

13. Строк та порядок оскарження ухвал визначено главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається - lv.arbitr.gov.ua/sud5015/.

Повний текст ухвали складено 18.01.2023р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.