ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
УХВАЛА

щодо розгляду заяви про самовідвід

"12" січня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/4601/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

по матеріалам справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані", м. Київ
до Фізичної особи Комарова Валерія Анатолійовича , м. Харків
про стягнення коштів
ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Харківської області перебуває справа №922/4601/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Крона-Компані" до Фізичної особи Комарова Валерія Анатолійовича про стягнення заборгованості у розмірі 174464,33 грн., яка виникла на підставі договору оренди №К68/Х-1 від 14.01.2019 р., з яких заборгованість з оплати орендної плати - 132770,30 грн., заборгованості з оплати експлуатаційних витрат в сумі 41694,03 грн., а також судовий збір в розмірі 2616,95 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.11.2022 у справі №922/4601/21 закрито провадження у справі.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що:

- судом встановлено, що через введення на території України карантину у зв`язку з поширенням хвороби COVID-19 відповідач фактично припинив здійснювати підприємницьку діяльність з березня 2020 року, а 06.10.2020 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був внесений запис щодо припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця Комарова Валерія Анатолійовича, тому даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства;

- позивачем при звернені до суду належним чином визначений суб`єктний склад на захист своїх інтересів, проте внаслідок того, що відповідач припинив свою діяльність саме з 06.10.2020, а фактично не мав змогу здійснювати підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні з 17.03.2020, тобто до звернення з позовом, вказане призвело до процесуального обов`язку суду у застосуванні відповідної норми п. 6 ч. 1 ст. 231ГПК України

- даний спір відноситься до загальної юрисдикції, оскільки позивачем не доведено підстав невиконання умов договору відповідачем у статусі ФОП, а отже, відносини, які склалися на момент оспорюваного періоду, регулюються загальними засадами цивільного законодавства, а не господарського.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крона Компані», з ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм права, просить ухвалу господарського суду Харківської області від 03.11.2022 у справі №922/4601/21 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Східний апеляційний господарський суд своєю поставною від 15.12.2022 задовольнив апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Крона Компані» (вх. №1258 Х/1) на ухвалу господарського суду Харківської області від 03.11.2022 у справі №922/4601/21 задоволено ухвалу господарського суду Харківської області від 03.11.2022 у справі №922/4601/21 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

10 січня 2023 року справа № 922/4601/21 надійшла до господарського суду Харківської області та передано судді Жигалкіну І.П.

Суддя Жигалкін І.П., з метою уникнення сумнівів у її неупередженості при розгляді справи № 922/4601/21, вважає за необхідне заявити самовідвід виходячи з наступного.

Питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі. Питання про самовідвід судді вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу (частини 1, 9 статті 39 Господарського процесуального кодексу України).

Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Саме така правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2018 року у справі № 901/22/17.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює право на справедливий судовий розгляд. Кожна людина при визначенні її громадських прав та обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого обвинувачення, має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відповідно до статті 35 ГПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання, або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; є інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 36 цього Кодексу.

Так, законодавством України встановлені підстави подання відводу (самовідводу), системний аналіз яких свідчить, що усунення судді від правосуддя повинно бути мотивованим і відповідати меті забезпечення неупередженості суду.

В цій частині слід зазначити, що вимога про вмотивованість заяви про самовідвід прямо випливає зі змісту частини 1 статті 38 ГПК України. Аналіз цієї норми права, а також норм статей 35-37 ГПК України показує, що законодавець визнає за суддею право на самовідвід, але тільки в разі наявності визначеної причини, в силу якої правосуддя може бути упередженим або несе ризики виглядати таким.

Підставою, покладеною суддею Господарського суду Харківської області Жигалкіним І.П. в основу заяви про самовідвід у справі № 922/4601/21, стає те, що постановляючи ухвалу від 03 листопада 2022 року головуючим було сформовано правову позиція по даній справи, яка полягає у тому, що Позивачем при звернені до суду належним чином визначений суб`єктний склад на захист своїх інтересів. Проте, внаслідок того, що Відповідач припинив свою діяльність саме з 06.10.2020, а фактично не мав змогу здійснювати підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні з 17.03.2020 року, тобто до такого звернення з позовом, то суд вважає, що це призвело до процесуального обов`язку суду у застосуванні відповідної норми п. 6 ч. 1 ст. 231ГПК України.

Таким чином на думку суду обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Тобто виходячи з вищенаведеного, спір є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичних осіб.

Зважаючи на викладене право на звернення до суду гарантовано особі, як суб`єкту наділеному певними ознаками визначеними процесуальним законодавством, а не правовідношенню, як юридичній конструкції. Метою правосуддя є захист порушених, оспорюваних прав, свобод, які належать безпосередньо особі, що звертається до суду щодо їх захисту, яка в своїй реалізації гарантована Конституцією України. Водночас зазначене право пов`язане з тим, що кожній особі має надаватися можливість обґрунтувати перед судом свою переконаність у неправомірності втручання у її права та свободи.

Так, у своїй ухвалі зазначив, що даний спір відноситься до загальної юрисдикції, у зв`язку з визначених підстав, оскільки, Позивачем не доведено підстав невиконання умов договору Відповідачем у статусі ФОП, а отже, відносини, які склалися на момент оспорюваного періоду регулюються загальними засадами цивільного законодавства, а не господарського.

Проте, Східний апеляційний господарський суд, скасовуючи ухвалу від 03.11.2022, вказав, посилаючись на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

У пунктах 4.17. - 4.23 постанови від 13.02.2019 по справі № 910/8729/18 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини восьмої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Апеляційна інстанція посилається на аналіз наведених положень законодавства свідчить, що господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалась зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції звернули увагу на те, що суду у даній справі необхідно було встановити наявність/відсутність між сторонами саме господарських правовідносин, а саме: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства; спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Судова колегія також зауважила, що питання встановлення факту невиконання або неналежного виконання сторонами договору оренди приміщення взятих на себе зобов`язань, причин їх виникнення та визначення обставин можливості або неможливості використання наймачем орендованого майна, не є предметом апеляційного перегляду ухвали про закриття провадження у справі.

На противагу зазначеному, позиція судді Жигалкіна І.П. щодо відповідності вимогам ГПК України позовної заяви є незмінною, як вказувалось при постановленні ухвали від 03 листопада 2022 року.

При цьому, розглядаючи конкретну судову справу (здійснюючи правосуддя) судді самостійно визначають коло законодавства, що регулює спірні правовідносини, застосовують його, здійснюють його тлумачення, вирішують питання про розгляд заяв та клопотань учасників судового процесу та надають правову оцінку обставинам справи на підставі саме внутрішнього переконання, що ґрунтується на приписах закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Хаушильд проти Данії" зазначено, що найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається, окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Морель проти Франції", пункти 45-50; "Пескадор Валеро проти Іспанії", пункт 23) або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лука проти Румунії", пункт 40), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Ветштайн проти Швейцарії", пункт 44; "Пабла Кю проти Фінляндії", пункт 30; "Мікалефф проти Мальти", пункт 96). У рішенні в справі "Білуха проти України" Європейський суд з прав людини з посиланням на його усталену практику вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (пункт 49). Стосовно об`єктивного критерію Суд указує на те, що при вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Білуха проти України", пункт 52). У пунктах 105, 106 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Олександр Волков проти України" зазначено, що у деяких випадках, коли може бути важко забезпечити докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді, вимога об`єктивної безсторонності забезпечує ще одну важливу гарантію. У зв`язку з цим, навіть отримане враження щодо безсторонності судді має важливе значення, бо, іншими словами "правосуддя має не лише здійснюватися, але й виглядати таким, що здійснюється". На кону стоїть довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти громадськості.

З огляду на викладене вище, суддею Жигалкіним І.П. у заяві про самовідвід доведено наявність (складових, визначених Європейським судом) критеріїв в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Кожний суддя, стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості, повинен відмовитись від розгляду справи (Micallef v.Malta (Мікаллефф проти Мальті) пункт 98).

За Законом України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (статті 2, 6 Закону).

В світлі наведених обставин та норм чинного законодавства, які підлягають застосуванню, виходячи із основних засад (принципів) господарського судочинства, враховуючи необхідність об`єктивного розгляду даної справи, уникнення напруженості, з метою виключення будь-яких сумнівів в неупередженості або необ`єктивності суду та забезпечення довіри до судової влади України, суддя Жигалкін І.П. заявляє самовідвід від розгляду справи № 922/4601/21.

Керуючись статтями 32, 35, 38, 232-236 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Харківської області, -

УХВАЛИВ:

Заяву про самовідвід судді Жигалкіна І.П у справі № 922/4601/21 - задовольнити.

Матеріали справи № 922/4601/21 передати на повторний автоматизований розподіл для визначення складу суду.

Ухвалу підписано 12 січня 2023 року.

Суддя Жигалкін І.П.