ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023м. ХарківСправа № 922/2121/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: не з`явився,

відповідача: Пономаренко М.А., адвокат, довіреність від 09.01.23,

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА», місто Харків,

до Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», місто Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА», звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16 серпня 2021 року заборгованості у сумі 417 006,48 грн. та інфляційних втрат у сумі 76 510,02 грн., а у загальному розмірі 493 516,50 грн.

14 листопада 2022 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/2121/22, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження. 26 грудня 2022 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області, долучено до матеріалів справи пояснення відповідача (вх. № 16945 від 22 грудня 2022 року), закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Щодо реалізації сторонами права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив на позовну заяву (вх. № 15965 від 09 грудня 2022 року), що прийнятий до розгляду із долученням до матеріалів справи протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 12 грудня 2022 року. 12 грудня 2022 року під час судового засідання представник позивача заявив, що не буде користуватися своїм правом на подання відповіді на відзив.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

У позовній заяві зазначено, що 16 серпня 2021 року між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (покупець за договором) укладено договір поставки № П/НХ-21735/НЮ (надалі «договір»). Відповідно до умов договору, постачальник зобов`язується передати у встановлений договором термін товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість. Сторони узгодили, що товаром, що поставляється за договором є спеціальний робочий одяг (костюм «колійник» утеплений) згідно зі специфікацією № 1 (додаток № 1; п.п. 1.1., 1.2., 1.3. договору). Поставка товару здійснюється партіями протягом строку дії договору (п. 5.1.2. договору). Відповідно до п. 4.2. договору покупець здійснює оплату за поставлений товар по факту постачання не менше як на 45-й банківський день з дати реєстрації податкової накладної в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Дата реєстрації останньої податкової накладної за договором в системі електронного адміністрування податку на додану вартість 22 грудня 2021 року. Позивач зазначає, що він свої обов`язки за договором виконав належним чином та у повному обсязі, а відповідач не виконав в повному обсязі зобов`язання по оплаті отриманого за договором товару. Так, позивачем були здійснені наступні поставки товару відповідачу за договором, які не були оплачені: 1) згідно з видатковою накладною № 128 від 20 грудня 2021 року поставлено товар костюм «колійник» в кількості 240 комплектів на суму 261 993,60 грн.; 2) згідно з видатковою накладною № 129 від 22 грудня 2021 року поставлено товар костюм «колійник» в кількості 142 комплекти на суму 155 012,88 грн. Отже, позивач зазначає, що сума заборгованості відповідача за договором складає 417 006,48 грн. Також, позивач заявляє до стягнення інфляційні втрати за період з березня 2022 року по вересень 2022 року у розмірі 76 510,02 грн. Як зазначено у позовній заяві, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором, з урахуванням інфляційних втрат, складає 493 516,50 грн.

09 грудня 2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 15965). У відзиві на позовну заяву зазначається, що 16 серпня 2021 року за результатами процедури закупівлі UA-2021-05-25-012727-b між відповідачем та позивачем укладено договір на поставку спеціального робочого одягу згідно специфікації № 1 та розмірної специфікації № 2, які є невід`ємними частинами договору, на суму 711 749,28 грн. з ПДВ. Відповідно до п. 4.2. договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару після його поставки покупцю, при умові надання постачальником рахунку-фактури, документів якості та поставлений товар. Відповідно до п. 5.1.6. договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником акту прийому-передачі товару, який готується постачальником та надається одночасно з товаром покупцю. Датування акту прийому-передачі постачальником забороняється. Відповідно до умов укладеного договору поставка товару (костюм «колійник» утеплений) здійснювалась постачальником таким чином: - 16 грудня 2021 року поставлено товар у кількості 270 комплектів на загальну суму 294 742,80 грн. з ПДВ (акт прийому-передачі товару від 16 грудня 2021 року); - 21 грудня 2021 року поставлено товар у кількості 240 комплектів на загальну суму 261 993,60 грн. з ПДВ (акт прийому-передачі товару від 21 грудня 2021 року); - 23 грудня 2021 року поставлено товар у кількості 142 комплекти на загальну суму 155 012,88 грн. з ПДВ (акт прийому-передачі товару від 23 грудня 20221 року). Податкові накладні постачальником зареєстровані в Єдиному державному реєстрі податкових накладних 14 грудня 2021 року, 20 грудня 2021 року та 22 грудня 2021 року, відповідно. 22 лютого 2022 року, на виконання умов пункту 4.2. договору, покупцем, після спливу 45 банківських днів з дати реєстрації податкової накладної № 5 від 14 грудня 2021 року, було здійснено оплату партії товару, переданої відповідно до акту прийому-передачі товару від 16 грудня 2021 року в сумі 294 742,80 грн. з ПДВ. Строк для оплати наступних партій товару настав 25 лютого 2022 року та 28 лютого 2022 року. Втім, в зазначені строки оплата за отриманий товар не була здійснена покупцем з огляду на початок військової агресії Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року. В умовах війни, незважаючи на чисельні пошкодження залізничної інфраструктури, всі зусилля АТ «Укрзалізниця» з 24 лютого 2022 року направлені на забезпечення перевізного процесу стратегічних вантажів та пасажирів, евакуацію населення з небезпечних регіонів країни, відновлення рухомого складу та інфраструктури в цілому. Як вважає відповідач, всі ці чинники, а також переведення роботи працівників регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» наказом виконавчого директора регіональної філії від 24 лютого 2022 року № 70/Н з 24 лютого 2022 року в режим простою призвели до неможливості своєчасного виконання договірних зобов`язань за товари, роботи, послуг у воєнний стан, в тому числі і за договором. Посилаючись на ст. 617 ЦК України, п. 8.1., 8.3. договору та лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28 грудня 2022 року, відповідач вважає, що він має бути звільнений від відповідальності за договором. Листом № НГ-37/346 від 13 квітня 2022 року відповідач повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин. Також, відповідач зазначає про своє надскрутне фінансове становище, наявність великих обсягів збитків від початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України. Вважає, що інфляційні втрати, нараховані позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України, мають бути зменшені на 99 % і посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18. При цьому, відповідач зазначає, що не відмовляється від виконання перед своїми контрагентами взятих на себе договірних зобов`язань.

22 грудня 2022 року від відповідача до суду надійшли пояснення (вх. № 16945). Відповідач посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 910/15705/21 від 11 листопада 2022 року в якості обґрунтування позиції щодо зменшення інфляційних втрат. На думку Відповідача, з огляду на задекларовані (п. 6 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України) загальні засади цивільного законодавства: справедливість, добросовісність і розумність суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і нарахування за час затримки розрахунку, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, застосувавши до спірних відносин положення статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України. Також, посилається на наявність у відповідача великих збитків з 24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України. У цих поясненнях, враховуючи вищевикладене, прохає про зменшення інфляційних втрат на 99 %.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ЗАБОРГОВАНОСТІ ВІДПОВІДАЧА ЗА ДОГОВОРОМ.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами договору, він за своєю правовою природою є договором поставки, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 54 "Купівля-продаж" Цивільного кодексу України та параграфом 3 глави 54 «Поставка» Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами процедури закупівлі UA-2021-05-25-012727-b між позивачем (постачальник за ооговором), Товариством з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА», та відповідачем (покупець за договором), Регіональною філією «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», укладено договір № П/НХ-21735/НЮ від 16 серпня 2021 року.

Відповідно до п. 1.1. договору у відповідності з цим договором постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до специфікації № 1 (додаток № 1), розмірної специфікації № 2 (додаток № 2), які є невід`ємними частинами договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1.2. договору найменування товару: код ДК 021:2015:18130000-9 спеціальний робочий одяг (костюм «колійник» утеплений). Специфікацією № 1, яка є додатком № 1 до договору, визначено наступне: «…Найменування: костюм «Колійник» утеплений; …одиниця виміру: комплект; кількість: 652;…сума разом з ПДВ: 711 749,28 грн». Відповідно до п. 1.7. договору зобов`язання передбачені цим договором виникають в залежності від реального фінансування видатків (затверджені фінансовим планом). Відповідно до пп. 5.1.1. договору (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 28 листопада 2021 року) постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP Інкотермс-2010 (36005, м. Полтава, вул. Князя Ігоря Святославовича, 7-а, Виробничий підрозділ «Полтавський відділ матеріально-технічного забезпечення регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця»). Відповідно до пп. 5.1.2. договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до приймання товару. Відповідно до пп. 5.1.6. договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником акту прийому-передачі товару, який готується постачальником та надається одночасно з товаром покупцю. Датування акту прийому-передачі постачальником забороняється. Відповідно до пп. 5.1.8. договору товар за даним договором може постачатися партіями.

На виконання договору та вищезазначених пунктів, позивачем було здійснено декілька поставок, що стали предметом судового розгляду.

Так, згідно з видатковою накладною № 128 від 20 грудня 2021 року поставлено товар костюм «Колійник» в кількості 240 комплектів на суму 261 993,60 грн. Зазначена видаткова накладна підписана з обох сторін та скріплена печатками. Адреса доставки співпадає з пп. 5.1.1. договору. Також до суду надано товарно-транспортну накладну № ТН128 від 20 грудня 2021 року за формою № 1-ТН, згідно з якою вантажовідправником та автомобільним перевізником є позивач, а відомості вантажоодержувача співпадають з пп. 5.1.1. договору. Загальна сума товару, що перевозиться, 261 993,60 грн. з ПДВ., кількість місць 240. Також надано документ відомості про вантаж в якому зазначено: «найменування вантажу: костюм «Колійник» утеплений; одиниця виміру: комплект; кількість місць: 240; загальна ціна з ПДВ: 261 993,60 грн». Також, відповідачем долучено до матеріалів справи акт прийому-передачі товару від 21 грудня 2021 року з якого вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар, що описаний в цьому абзаці. Тобто, з зазначеного вбачається, що 21 грудня 2021 року позивачем була здійснена поставка товару на загальну суму 261 993,60 грн. з ПДВ. Як зазначає позивач, що не заперечується відповідачем, зазначена сума не була оплачена останнім.

Також, згідно з видатковою накладною № 129 від 22 грудня 2021 року поставлено товар костюм «Колійник» в кількості 142 комплекти на суму 155 012,88 грн. Зазначена видаткова накладна підписана з обох сторін та скріплена печатками. Адреса доставки співпадає з пп. 5.1.1. договору. Також до суду надано товарно-транспортну накладну № ТН129 від 22 грудня 2021 року за формою № 1-ТН, згідно з якою вантажовідправником та автомобільним перевізником є позивач, а відомості вантажоодержувача співпадають з пп. 5.1.1. договору. Загальна сума товару, що перевозиться, 155 012,88 грн. з ПДВ., кількість місць 142. Також надано документ відомості про вантаж в якому зазначено: «найменування вантажу: костюм «Колійник» утеплений; одиниця виміру: комплект; кількість місць: 142; загальна ціна з ПДВ: 155 012,88 грн». Також, відповідачем долучено до матеріалів справи акт прийому-передачі товару від 23 грудня 2021 року з якого вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар, що описаний в цьому абзаці. Тобто, з зазначеного вбачається, що 23 грудня 2021 року позивачем була здійснена поставка товару на загальну суму 155 012,88 грн. з ПДВ. Як зазначає позивач, що не заперечується відповідачем, зазначена сума не була оплачена останнім.

Відповідно до п. 4.2. договору покупець здійснює оплату за поставлений товар по факту постачання не менше як на 45-й банківський день з дати реєстрації податкової накладної в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Відповідачем не заперечується, що враховуючи реєстрацію податкових накладних 20 грудня 2021 року та 22 грудня 2022 року, строк на оплату товару настав 25 лютого 2022 року та 28 лютого 2022 року відповідно.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача за видатковою накладною № 128 від 20 грудня 2021 року та видатковою накладною № 129 від 22 грудня 2021 року складає 417 006,48 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 417 006,48 грн. за договором підлягає задоволенню.

ВІДНОСНО СТЯГНЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ ТА ПОСИЛАННЯ ВІДПОВІДАЧА НА ФОРС-МАЖОРНІ ОБСТАВИНИ ЯК НА ПІДСТАВУ ДЛЯ ЗМЕНШЕННЯ ІНФЛЯЦІЙНИХ ВТРАТ.

Відповідач вважає, що має бути звільнений від відповідальності за договором у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, а нараховані позивачем інфляційні втрати мають бути зменшені на 99 %.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до п. 8.1. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, тощо).

Відповідно до ст. 218 ГПК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

З приводу посилання відповідача на лист ТПП України, суд зазначає наступне. Зі змісту листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст. 14, 14№ Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Водночас, суд звертає увагу, що сам лист ТПП не є самостійною підставою для констатації факту наявності у сторони договору форс-мажорних обставин і як наслідок звільнення від відповідальності. Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 922/2475/21 констатує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановлений) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Суд звертає увагу відповідача, що наслідки настання форс-мажорних обставин за договором чітко описані. Так, п. 8.1. договору передбачено, що у разі настання таких обставин сторона звільняється від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Водночас, платежі, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, тому критерій вини для їх нарахування не має значення. Тобто, вони не мають на меті каральний характер, а нарахування позивачем інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України не є одним із способів притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Отже, розділ 8 договору має місце до випадків застосування з боку позивача договірної неустойки (штрафу, пені), якщо б таке мало місце. У зв`язку з цим, відповідач не може бути звільнений від відповідальності на підставі п. 8.1. договору через настання форс-мажорних обставин.

Відносно зменшення розміру інфляційних втрат суд зазначає, що відповідач в обґрунтування своєї позиції посилається на надскрутне фінансове становище, великі збитки, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18, а також на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 листопада 2022 року по справі № 910/15705/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18 зазначається наступне:

«З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

З цього приводу суд зазначає, що Великою Палатою зроблено висновок відносно можливості зменшення: 1) неустойки; 2) річних, що встановлені ст. 625 ЦК України. Висновок Великої Палати Верховного Суду не стосується інфляційних втрат, а отже не може бути застосовний до цієї справи.

Відносно посилання відповідача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 листопада 2022 року по справі № 910/15705/21 суд зазначає, що сам відповідач підкреслив, що Верховним Судом прямо не зроблено висновок про можливість зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат за певних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тобто, зазначена норма стосується лише сплати штрафних санкцій, а не інфляційних втрат, що не є такими.

Також, суд звертає увагу, що наведені відповідачем відомості відносно здійснення як безпосередньо відповідачем, так і всією АТ «Українська залізниця» дій, спрямованих на евакуацію цивільного населення, відновлення залізничної інфраструктури внаслідок широкомасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України є загальновідомими фактами. Точний розмір збитків, що завданий відповідачу внаслідок цих подій, як останнім і зазначено, наразі не встановлено. Водночас, суд звертає увагу, що події, визнані ТПП України листом № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, як форс-мажорні обставини, у загальному розумінні стосуються всіх суб`єктів господарювання на території України, в тому числі, і позивача, і відповідача. Як зазначено судом вище, стягнення інфляційних втрат мають на меті компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, що наданий позивачем, суд прийшов до висновку, що він здійснений арифметично правильно, а отже є підстави для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача 76 510,02 грн.

Таким чином, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем покладаються на відповідача.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (61052, місто Харків, вулиця Євгена Котляра, будинок 7; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» (61036, місто Харків, вулиця Мухачова, будинок 1-а; ) за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16 серпня 2021 року суму основного боргу у розмірі 417 006,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 76 510,02 грн. та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 7 402,75 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "16" січня 2023 р.

Суддя Н.В. Калініченко