УХВАЛА

про забезпечення позову

м. Київ

09.01.2023Справа № 910/13417/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівон А.М., розглянувши матеріали

за заявою позивача - Міністерства оборони України

про забезпечення позову

у справі № 910/13417/22

за позовом Міністерства оборони України 03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" 01054, місто Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, будинок 27

про стягнення 956 928,00 грн.

Представники сторін: без виклику.

Обставини справи :

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" про стягнення 956 928,00 грн. штрафних санкцій (пені).

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем укладеного між сторонами Договору про закупівлю товару № 14-03/1 від 14.03.2022 року в частині здійснення поставки товару у визначені строки, внаслідок чого позивачем на підставі п.7.2 вказаного договору нараховані штрафні санкції у вигляді пені у вказаній сумі.

Судом встановлено, що разом з позовною заявою позивачем через канцелярію суду 05.12.2022 року подано заяву б/н від 02.12.2022 року про забезпечення позову, в якій згідно ст. 137 ГПК України позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі до набрання рішенням законної сили шляхом накладення арешту на рахунки та нерухоме майно, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" і які знаходяться (обліковуються) на його балансі на території України в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 року заяву позивача про забезпечення позову у справі № 910/13417/22 повернуто згідно ч. 7 ст. 140 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 08.12.2022 року позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13417/22, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за відсутності клопотань про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, суд прийшов до висновку про розгляд даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Поряд із цим через канцелярію суду 30.12.2022 року від позивача надійшла заява б/н від 26.12.2022 року про забезпечення позову, в якій останній просить суд вжити заходи забезпечення позову у даній справі до набрання рішенням законної сили шляхом накладення арешту на рахунки та нерухоме майно, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" () і які знаходяться (обліковуються) на його балансі на території України в межах суми заявлених позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.12.2021 року заява про забезпечення позову передана на розгляд судді Селівону А.М. як судді, в провадженні якого перебуває справа № 910/13417/22.

Дослідивши подану позивачем 30.12.2022 року заяву б/н від 26.12.2022 року про забезпечення позову та матеріали позовної заяви суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 136 ГПК України Господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 136 ГПК України).

Згідно з ч.ч.1, 3 статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд наголошує, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).

Отже, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даної справи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 року визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст.17 Закону України ,,Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

За приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 3 статті 2 ГПК України передбачено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність та пропорційність.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, забезпечення права кожному на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд зобов`язаний виходити із інтересів позивача і вимог Конституції України щодо обов`язковості виконання рішень суду та вживати всі необхідні дії для забезпечення виконання рішення.

При цьому вирішуючи питання забезпечення позову як на стадії відкриття провадження у справі, так і під час підготовчого провадження суд, не вдаючись до оцінки підставності позову та вірогідності його задоволення, має лише керуватися власним уявленням про те, чи може невжиття відповідних заходів забезпечення позову утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, у разі задоволення позову.

Згідно пункту 87 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 р. у справі "Салов проти України" принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (див. Ruiz-Mateos v. Spain, рішення від 23.06.1993, серія A, № 262, с. 25, § 63). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (див. Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27.10.1993, серія A, № 274, с. 19, § 33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23.10.1996, Reports 1996-V, стор. 1567-68, § 38). Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (див. рішення у справі Ruiz-Mateos, наведене вище, с. 25, § 63).

Так, відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд зазначає, що у відповідності до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому, з посиланням на небажання і незацікавленість останнього добровільно сплачувати заборгованість.

В свою чергу суд зазначає, що підстави для вжиття заходів забезпечення позову повинні оцінюватись судом у безпосередньому зв`язку з предметом позовних вимог та з позиції ймовірності настання несприятливих наслідків для позивача в разі неможливості виконання рішення суду в майбутньому.

Наразі, в обґрунтування заяви б/н від 26.12.2022 року про забезпечення позову позивач посилається на цілеспрямоване ухилення відповідача від виконання своїх зобов`язань за Договором про закупівлю товару № 14-03/1 від 14.03.2022 року (далі - Договір) в частині сплати нарахованих у зв`язку з порушенням строків поставки товару штрафних санкцій (пені), відтак, на думку заявника, існує реальна загроза вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження коштів на відкритих рахунках та/або належного відповідачеві майна, що в майбутньому ставить під сумнів можливість виконання рішення суду по даній справі в разі задоволення позову у зв`язку з відсутністю у відповідача необхідних коштів або відповідного майна.

При цьому додатково позивач посилається на той факт, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань розмір статутного капіталу ТОВ "Танос Текнолоджи" складає 100 000,00 грн., та окрім цього, за зазначеною в якості місцезнаходження товариства адресою, а саме: 01054, місто Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, будинок 27, останнє кореспонденцію не отримує. Отже, зазначене в сукупності, на переконання позивача, свідчить про те, що відповідачем фактично господарська діяльність не здійснюється, що ставить під загрозу можливість фактичного виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Як встановлено судом згідно позовних матеріалів, підставою поданого позивачем 05.12.2022 року позову є неналежне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" своїх зобов`язань за Договором про закупівлю товару № 14-03/1 від 14.03.2022 року (далі - Договір) в частині своєчасної поставки товару (балістичних захисних жилетів (клас захисту 4й), строк якої згідно п. 5.1 Договору визначений на протязі 10 (десяти) робочих днів з моменту здійснення покупцем попередньої оплати.

Наразі, відповідачу була перерахована попередня оплата за Договором в загальній сумі 59 808 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №286/3/2248 від 17.03.2022 року.

В свою чергу, відповідачем здійснено на користь позивача поставку товару на суму 59 808 000,00 грн. тільки 18.04.2022 року, що підтверджується актом приймання-передачі військового майна №254 від 18.04.2022 року.

У зв`язку з невиконанням зобов`язання з поставки на користь Міністерства оборони України товару, останній претензіями №286/8/2262 від 21.07.2022 року та №286/3/3206 від 07.09.2022 року звертався до ТОВ "Танос Текнолоджи" з вимогами про сплату штрафу за порушення умов Договору, нарахованого згідно п. 7.2 останнього, у відповідь на які відповідач повідомив про існування умов, які стали підставою для затримки виконання власних зобов`язань за спірним Договором, а саме накладення арештів на рахунки та майно товариства в межах кримінальних проваджень № 0000116 від 14.04.2022 року та № 0000313 від 21.04.2022 року, та звернувся з клопотанням про продовження строків поставок.

При цьому, як встановлено судом та зазначає позивач в поданій заяві б/н від 26.12.2022 року, на час подання заяви про забезпечення позову в порушення умов Договору ТОВ "Танос Текнолоджжі" не сплатив позивачу штрафні санкції, нараховані у зв`язку з порушенням строку виконання зобов`язання за Договором.

Суд зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

В подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської федерації проти України, Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" дія воєнного стану неодноразово продовжувалася та триває станом на момент розгляду даної заяви.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Суд звертає увагу, що предметом закупівлі за спірним Договору є балістичні захисні жилети, якими позивач невідкладно мав забезпечити особовий склад ЗСУ в умовах воєнного стану. В той же час, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару у визначені строки, позивач скористався своїм правом на нарахування та стягнення з відповідача пені, яка може бути в подальшому спрямована для виконання пріоритетних завдань, необхідних для забезпечення оборони України.

Поряд із цим судом враховано неодноразове звернення позивача до відповідача з метою досудового врегулювання спору з претензіями, а також той факт, що відповідачем тривалий час не вживалися дії щодо сплати позивачу грошових коштів, заявлених до стягнення в межах даної справи.

Тобто, з урахуванням предмету даного позову та розміру заявлених позовних вимог в сумі 956 928,00 грн., у випадку задоволення позовних вимог виконання в майбутньому судового рішення у даній справі безпосередньо залежить від тієї обставини, чи будуть наявні у відповідача грошові кошти для задоволення вимог кредитора.

Суд зазначає, що достатнім обґрунтуванням для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Наразі у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 року у справі № 922/2419/20.

За таких обставин суд приходить до висновку, що заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти ТОВ "Танос Текнолоджи" у межах заявленої до стягнення суми, є обґрунтованим, адекватним, відповідає предмету спору, спрямований запобігання виникненню можливих перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позову, у той час як невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі у разі задоволення позову.

Отже, суд бере до уваги доводи позивача, що ухилення Товариства з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" від виконання перед Міністерством оборони України зобов`язання зі сплати штрафних санкцій в сумі 956 928,00 грн., за умови наявності доказів припинення діяльності за адресою місцезнаходження та обмеженого розміру статутного капіталу, ставить під сумнів питання щодо фінансової спроможності боржника, оскільки останній ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань, станом на дату подання відповідної заяви грошові зобов`язання відповідачем не виконано, без надання поважних доказів та підстав щодо неможливості такого виконання.

При цьому за змістом пункту 1 частини першої статті 137 ГПК України під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.08.2020 року у справі № 904/2357/20, від 15.01.2019 року у справі № 915/870/18 та від 05.09.2019 року у справі № 911/527/19.

В контексті наведеного суд зазначає, що накладення арешту саме на грошові кошти у межах спірної суми (ціни позову) забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати рішення у разі задоволення позову та не призведе до втручання у господарську діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо користування цими коштами відповідачем задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у разі задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави та заходи забезпечення позову, зокрема, статей 136, 137 ГПК України, судом встановлено наявність зв`язку між заявленими позивачем заходами до забезпечення позову і предметом спору, співмірність та адекватність заходів із позовними вимогами, у зв`язку з чим з метою забезпечення рівності та збалансованості інтересів сторін суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення поданої заяви про забезпечення позову частково, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми позовних вимог - 956 928,00 грн., оскільки невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Окрім цього суд наголошує, що в матеріалах справи та поданій заяві про забезпечення позову відсутні докази на підтвердження факту відсутності у відповідача грошових коштів, за рахунок яких можливо виконати рішення суду у випадку задоволення позовних вимог, відтак, за висновками суду, подана заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно, належне ТОВ "Танос Текнолоджи", задоволенню не підлягає як така, що подана передчасно.

Згідно ч. 6 ст. 140 ГПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 136, 137, 140, 234, 235 ГПК України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Міністерства оборони України про забезпечення позову задовольнити частково.

2. Вжити заходи забезпечення позову у справі № 910/13417/22 шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 27; ), знаходяться у банківських установах та обліковуються на банківських рахунках на території України в межах суми позовних вимог у розмірі 956 928,00 грн. (дев`ятсот п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот двадцять вісім грн. 00 коп.).

3. В іншій частині в задоволенні заяви Міністерства оборони України відмовити.

4. Дана ухвала відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років із наступного дня після набрання нею законної сили.

5. Стягувачем за даною ухвалою є:

Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6; )

6. Боржником за даною ухвалою є:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Танос Текнолоджи" (01054, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 27; ).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 09.01.2023 року та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон