номер провадження справи 34/110/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.01.2023 Справа № 908/2105/22

м. Запоріжжя

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О.,

розглянув у спрощеному позовному провадженні,

без виклику представників сторін,

справу № 908/2105/22

за позовом: Фізичної особи-підприємця Ситнікова Руслана Олександровича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; адреса місцезнаходження повідомлена суду самим ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 ).

про стягнення 56 343 грн 22 коп.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» звернувся Фізична особа-підприємець Ситніков Руслан Олександрович з позовною заявою про стягнення з фізичної особи ОСОБА_1 56 343 грн 22 коп. заборгованості за договором поставки від 30.10.2021, з яких: 35 456 грн 00 коп. - основна заборгованість, 9278 грн 78 коп. - пеня, 3545 грн 60 коп. штрафу, 883 грн 00 коп. 3% річних, 7179 грн 84 коп. інфляційних втрат, 2 481 грн 00 коп. судового збору та 5 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2022 справу № 908/2105/22 передано на розгляд судді Науменку А.О.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 02.11.2022 у справі № 908/2105/22 позовна заява прийнята судом до розгляду. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, розгляд справи по суті розпочати через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Згідно з позовом, між сторонами 30.10.2021 було укладено договір поставки, згідно з яким, відповідно до Специфікації від 30.10.2021 та видаткових накладних №1 від 01.11.2021, №2 від 01.11.2021, позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 265 745 грн. 00 коп. Відповідач частково здійснив розрахунок за поставлений товар, у зв`язку з чим, залишок заборгованості в сумі 35 456 грн залишився несплаченим. За несвоєчасну оплату отриманого за договором товару, позивач нарахував відповідачеві, згідно з п.п. 5.2, 5.4 договору пеню в сумі 9 278 грн 78 коп. та штраф у розмірі 3545 грн 60 коп., а також, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України - 883 грн 3% річних та 7179 грн 84 коп. інфляційних втрат.

Відповідач проти вимог позивача заперечив з підстав зазначених у відзиві, вказавши, що відповідач жодних договорів чи будь-яких інших документів з позивачем не укладав, жодних товарів чи послуг не отримував і відповідно не сплачував. Вказує на те, що позивач, зловживаючи службовим становищем, маючи доступ до інформації про ФОПи компанії, в якій відповідач був найманим працівником, сфальсифікував договір та видаткові накладні. Вказує на те, що кожен співробітник компанії, в якій працював відповідач, перед допуском до роботи, в обов`язковому порядку підписував під тиском комплект пустих бланків. Доказами позивача є документи заповнені різними почерками та різними ручками, оскільки заповнювалися у різний час.

До відзиву на позовну заяву відповідач додав копію заяви про скоєння злочину від 09.11.2022, яка зареєстрована ГУНП в Тернопільській області, згідно з листом вих. № 15347 від 17.11.2022.

Відповідач у відзиві просить відмовити у позові в повному обсязі та закрити провадження у справі за відсутності предмету спору.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що договір поставки від 30 жовтня 2021, у зв`язку з невиконанням якого фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 виникли спірні правовідносини, був укладений між фізичною особою підприємцем Ситніковим Русланом Олександровичем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, та жодного відношення до трудових відносин, які виникли у ОСОБА_1 будь з ким не мають, також як і не мають відношення до певного комплекту бланків, які він підписував, перебуваючи у трудових відносинах будь з ким. Крім того, вивченням наданого у якості доказу архівного файлу встановлено, що в ньому наявні типові зразки документів, які використовуються будь-яким підприємцем при працевлаштуванні на роботу, а також інші шаблони документів для використання в роботі. Приймаючи до уваги, що у відповідача була відсутня можливість на час часткового виконання зобов`язань за договором, сплатити безготівково, приймаючи до уваги, що спосіб оплати не був істотною умовою договору для позивача, з метою виконання всіх заходів необхідних для належного виконання зобов`язань за договором, часткова сплата за договором поставки від 30 жовтня 2021 була прийнята позивачем. Посилається на те, що факт подання заяви про вчинення злочину відносно позивача, яка заснована на припущеннях, не є підтвердженням вчинення позивачем протиправної поведінки.

Позивач у відповіді на відзив просить стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки у загальній сумі 56 343 грн 22 коп., з яких: 35 456 грн 00 коп. сума боргу за договором поставки від 30.10.2021, 9278 грн 78 коп. пені, 3545 грн 60 коп. штрафу у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару, 883 грн 00 коп. 3% річних та 7179 грн 84 коп. інфляційних втрат. Крім того. Позивач просить стягнути з відповідача судовий збір в сумі 2 481 грн 00 коп. та 5 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частин 2 і 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Статтею 248 ГПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

02.01.2023 судом прийнято рішення у даній справі.

Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем Ситніковим Русланом Олександровичем (постачальником) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (покупцем) 30.10.2021 укладено договір поставки (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати товар, визначений в специфікації на товар (Додаток № 1 до даного договору), що є його невід`ємною частиною у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти цей товар і в порядку та на умовах, визначених даним договором, здійснити його оплату.

Згідно з п. 2.1 договору, поставка товару, визначеного у п. 1.1 даного договору, здійснюється постачальником не пізніше 02.11.2021.

Підтвердженням поставки товару є належним чином оформлені документи первинного бухгалтерського обліку (накладна або акт приймання-передачі) (п. 2.4 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору загальна ціна договору становить 265 745 грн 00 коп.

Згідно з п. 3.2 договору, розрахунки за поставлений постачальником товар здійснюються покупцем протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.

Розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів у національній грошовій одиниці України на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2 договору передбачено право постачальника вимагати від покупця своєчасної оплати за поставлений товар.

Покупець зобов`язаний прийняти та оплатити поставлений товар у відповідності до умов даного договору (п. 4.3 договору).

Згідно з п. 5.1 договору за недотримання умов даного договору сторони несуть відповідальність згідно з договором та чинним законодавством України.

Відповідно до п. 5.2 договору за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє Покупця від сплати основної суми заборгованості.

Сторони дійшли згоди, що при нарахуванні пені, відповідно до умов цього договору, не застосовуються положення ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Пеня нараховується за весь строк прострочення до повного погашення заборгованості

Згідно з п. 5.4 договору крім пені, передбаченої п. 5.2. у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 10 % від вартості неоплаченого товару.

Відповідно до п. 7.1 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п. 7.2 договору).

Договір підписаний з боку обох сторін.

30.10.2021 до договору сторонами підписано Специфікацію на товар.

На виконання умов договору поставки, позивач поставив відповідачеві товар за видатковою накладною № 1 від 01.11.2021 на суму 140 615 грн 00 коп. та за видатковою накладною № 2 від 01.11.2022 на суму 125 130 грн 00 коп., всього на суму 265 745 грн 00 коп.

Відповідачем оплачено поставлений позивачем товар частково. У зв`язку з чим, залишився несплаченим товар на суму 35 456 грн 00 коп.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Стягнення з Фізичної особи ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця Ситнікова Руслана Олександровича 35 456 грн 00 коп. суми боргу за договором поставки від 30.10.2021, 9 278 грн 78 коп. пені, 3 545 грн 60 коп. штрафу у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару, 883 грн 00 коп. 3% річних, 7 179 грн 84 коп. інфляційних втрат, 2 481 грн 00 коп. судового збору та 5 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу адвоката було предметом судового розгляду у даній справі.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Обставини справи свідчать, що спірні правовідносини сторін врегульовані договором поставки від 30.10.2021, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Доказів розірвання, припинення чи визнання недійсним договору сторонами не надано.

Відповідно до вимог Господарського кодексу України договір вважається укладеним у випадку досягнення сторонами умов щодо його предмету, строку та ціни. Сторони досягли всіх істотних умов відносно вказаного виду договору, тобто встановили його предмет, визначили ціну, строк дії договору, порядок здійснення розрахунків, умови поставки, а тому, відповідно до вимог ст. ст. 638, 639, 712 Цивільного кодексу України та ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України, він вважається укладеним згідно частини 7 статті 181 Господарського кодексу України, а саме подія, до якої прагнули сторони відбулася.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору поставки від 30.10.2021, укладеного між Фізичною особою - підприємцем Ситніковим Русланом Олександровичем (постачальником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупцем), позивач поставив, а відповідач отримав без зауважень, під підпис, товар, вказаний у Специфікації на товар, на загальну суму 265 745 грн 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 1 від 01.11.2021 на суму 140 615 грн 00 коп. та видатковою накладною № 2 від 01.11.2021 на суму 125 130 грн 00 коп.

Як зазначає позивач, відповідачем сплачено за поставлений товар за видатковою накладною № 1 від 01.11.2021 - 105 159 грн 00 коп. 01.11.2021, та за видатковою накладною № 2 від 01.11.2021 - 125 130 грн 00 коп. 01.11.2021, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за товар, поставлений згідно з видатковою накладною № 1 від 01.11.2021. в сумі 35 456 грн 00 коп.

Статтею 599, 612 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань підтверджено матеріалами справи.

Доказів оплати товару відповідачем суду не надано.

На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими та правомірно заявленими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 35 456 грн 00 коп. основного боргу за договором поставки від 30.10.2021.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача за неналежне виконання умов договору поставки щодо оплати отриманого товару 9 278 грн 78 коп. пені та 3 545 грн 60 коп. штрафу у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару, згідно з п.п. 5.2-5.4 договору поставки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 216 Господарського кодексу України:

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно частини 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частина 2 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що у сфері господарювання застосовується, зокрема, такий вид господарських санкцій як штрафні санкції.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України «Розмір штрафних санкцій»:

1. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

2. У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

3. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

4. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

5. У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

6. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

7. Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Відповідальність сторін за договором передбачена розділом п`ятим договору.

Згідно з п. 5.1 договору за недотримання умов даного договору сторони несуть відповідальність згідно з договором та чинним законодавством України.

Відповідно до п. 5.2 договору за несвоєчасну оплату за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє Покупця від сплати основної суми заборгованості.

Сторони дійшли згоди, що при нарахуванні пені, відповідно до умов цього договору, не застосовуються положення ч. 6 ст.232 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України. Пеня нараховується за весь строк прострочення до повного погашення заборгованості

Згідно з п. 5.4 договору крім пені, передбаченої п. 5.2. у випадку несвоєчасної оплати товару, покупець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 10 % від вартості неоплаченого товару.

Відповідно до п. 3.2 договору, розрахунки за поставлений постачальником товар здійснюються покупцем протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.

Згідно з видатковими накладними №№ 1, 2 від 01.11.2021, позивачем поставлено товар відповідачеві 01.11.2021, а отже відповідач зобов`язаний був оплатити отриманий товар до 01.12.2021, включно.

Враховуючи невиконання відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати позивачем 35 456 грн 00 коп. основного боргу за договором поставки від 30.10.2021, позивачем обґрунтовано та правомірно, на підставі п.п. 5.1. 5.2 договору, нараховано відповідачеві та заявлено до стягнення за період з 02.12.2021 по 30.09.2022 9 278 грн 78 коп. пені.

Згідно з п. 5.4 договору, позивач також обґрунтовано заявлено до стягнення з відповідача 3 545 грн 60 коп. (35 456 грн 00 коп. *10%) штрафу.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 917/194/18; від 09.02.2018 у справі N 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі N 911/1351/17, від 25.05.2018 у справі N 922/1720/17).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені встановлено і ч. 2 ст. 231 ГК України.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснив перерахунок інфляційних втрат та 3% річних та встановив правильність розрахунків заявлених до стягнення сум.

На підставі вищевикладеного, суд визнав обґрунтованими та такими, що заявлені правомірно вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 883 грн 00 коп. 3% річних за період прострочення з 02.12.2021 по 30.09.2022 та 7 179 грн 84 коп. інфляційних втрат за період: грудень 2021-серпень 2022.

Таким чином, суд визнав обґрунтованими, документально підтвердженими та правомірними заявлені вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 35 456 грн 00 коп. основного боргу за договором поставки від 30.10.2021, 9 278 грн 78 коп. пені, 3 545 грн 60 коп. штрафу, 883 грн 00 коп. 3% річних, 7 179 грн 84 коп. інфляційних втрат.

Позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів відповідача про те, що жодних договорів чи будь-яких інших документів з позивачем не укладав, жодних товарів чи послуг не отримував і відповідно не сплачував, а позивач зловживаючи службовим становищем, маючи доступ до інформації про ФОПи компанії, в якій відповідач був найманим працівником, сфальсифікував договір та видаткові накладні, оскільки кожен співробітник компанії, в якій працював відповідач, перед допуском до роботи, в обов`язковому порядку підписував під тиском комплект пустих бланків, суд зазначає наступне.

Так, матеріали справи містять копію договору поставки від 30.10.2021, який укладений та підписаний з боку позивача (постачальника) Фізичною особою-підприємцем Ситніковим Русланом Олександровичем та з боку відповідача (покупця) ОСОБА_1.

Договір поставки від 30.10.2021 містить всі істотні умови даного виду договору та підписаний з боку обох сторін, як фізичними особами-підприємцями.

Як свідчить доданий до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2 , станом на 08.09.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 відбулась 12.01.2022 року.

Отже, станом на момент укладення договору поставки від 30.10.2021 та підписання видаткових накладних від 01.11.2021 відповідач був у статусі фізичної особи-підприємця.

З 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).

В даному випадку, спір виник з підприємницької діяльності відповідача, а отже спір підлягає розгляду по суті господарським судом із зазначенням відповідачем - фізичну особу ОСОБА_1 а, враховуючи втрату відповідачем статусу суб`єкта підприємницької діяльності станом на час розгляду справи в суді.

Крім того, відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України:

1. Позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

2. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

3. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцем проживання фізичної особи, яка не є підприємцем, визнається зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.

Згідно зі ст. 29 Господарського процесуального кодексу України:

1.Право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

5. Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

6. Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійної його діяльності.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 31.10.2022 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований як фізична особа-підприємець із місцезнаходженням: АДРЕСА_2 .

Таку ж адресу ОСОБА_1 містить і відзив самого відповідача.

Крім того, самим відповідачем у відзиві на позовну заяву вказано електронну пошту, яка відповідає електронній пошті ФОП ОСОБА_1, вказаній у договорі поставки від 30.10.2021.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачем правомірно подано даний позов, згідно з чинним законодавством саме до Господарського суду Запорізької області за вибором позивача, за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів, способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Отже, матеріально-правовий аспект захисту прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред`явлення позову у особи виникає після порушення її права.

Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право.

При вирішенні даного спору підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав його задоволення, але й визначено, чи було порушене право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже, з огляду на положення вказаних статтей підставою для захисту права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Так, позивач посилається на укладення між сторонами договору поставки 30.10.2021, його виконання сторонами 01.11.2021 та відсутність доказів оплати відповідачем позивачеві 35 456 грн 00 коп. за договором за поставлений товар, а відповідач вказує на фальсифікацію вказаних документів та не здійснення часткових оплат.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем до позову та матеріалів справи надані докази в підтвердження позовних вимог, зокрема: договір поставки від 30.10.2021, Специфікацію на товар від 30.10.2021 (додаток № 1 до договору), видаткову накладну № 1 від 01.11.2021, видаткову накладну № 2 від 01.11.2021, які підписані з боку обох сторін, у т.ч. з боку ФОП ОСОБА_1

Згідно вказаних документів, підписаних з боку обох сторін, на виконання умов договору позивач поставив відповідачеві товар, який останнім прийнятий без зауваження.

Як зазначає позивач, відповідач оплатив товар частково 01.11.2021, що позивач підтверджує розписками про отримання від відповідача коштів в рахунок оплати товару по договору поставки від 30.10.2021.

Посилання відповідача на інший порядок розрахунків за договором - на поточний рахунок постачальника, не підтверджує фальсифікацію документів, наданих позивачем в підтвердження договірних відносин між сторонами.

Будь-яких належних доказів в підтвердження відсутності спірних договірних відносин між сторонами та їх фальсифікації відповідачем не надано.

Докази додані до відзиву щодо інших відносин відповідача, як найманого працівника іншої юридичної особи, не стосуються даних правовідносин та не спростовують наявність між сторонами договірних відносин за договором поставки від 30.10.2021.

Відповідач будь-яких клопотань щодо витребування оригіналів цих доказів, призначення у справі будь-яких експертиз, не заявляв.

Згідно позовної заяви, на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України позивач повідомив, що у позивача - Фізичної особи-підприємця Ситнікова Руслана

Олександровича, наявні оригінали письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Заява про вчинення злочину від 09.11.2022, подана після відкриття провадження у даній справі та відповідь ГУНП в Тернопільській області вих. № 15347/9/04/1-2022 від 17.11.2022 про реєстрацію вказаної заяви та проведення перевірки за викладеними у заяві фактами не є підставою вважати подані позивачем документи у даній справі неналежними на час розгляду даної справи в суді.

У разі встановлення вироком суду, який набрав законної сили, відповідних обставин, тощо, позивач не позбавлений права звернення до суду із заявою про перегляд даного судового рішення за нововиявленими обставинами.

На час розгляду даної справи в суді, у суду відсутні підстави для зупинення провадження у справі чи його закриття.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору в сумі 2 481 грн покладаються на відповідача.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

На виконання п. 9 ч.3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, у позові позивач повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складає 7 481 грн: судовий збір - 2 481 грн; витрати на професійну правничу допомогу - 5 000 грн.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

129. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

За положенням частини другої статті 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, частина третя статті 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань,

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

01.09.2022 між адвокатом Устименко Оленою Миколаївною (адвокатом) та Ситніковим Русланом Олександровичем, ФОП (клієнтом) укладено договір про надання правової допомоги, де клієнт довіряє адвокатові представляти його інтереси, у т.ч. під час підготовки позовної заяви.

Пунктом 5 вказаного договору сторони передбачили, що клієнт зобов`язується після підписання договору оплатити роботу адвоката за юридичні консультації та підготовку позовної заяви у даній справі. Відшкодування вказаних витрат має бути здійснене клієнтом потягом трьох днів після подання адвокатом звіту про витрати.

Договір підписано з боку обох сторін.

01.09.2022 до договору сторонами складено акт узгодження розрахунку вартості послуг. 18.10.2022 сторонами складено акт наданих послуг на загальну вартість послуг 5 000 грн 00 коп. (1000 - грн консультація клієнта та вивчення договору поставки з додатками; 3000 грн - підготовка позовної заяви до суду, вивчення судової практики; 1000 грн 00 коп. - консультація стосовно порядку розгляду справи, надання звіту, підписання акту).

Позов складено та підписано представником позивача - адвокатом Устименко О.М., які на підставі вказаного договору, позивачем виписано ордер на надання правничої допомоги серії АН № 1078105 від 01.09.2022.

Правомірність, обґрунтованість та дійсність понесення відповідних витрат підтверджується матеріалами справи.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи, суд вважає, що 5 000 грн 00 коп. становлять співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу у даній справі.

При цьому, суд враховує, що розмір судових витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється згідно з умовами договору про надання правової допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачено) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Клопотання про зменшення вказаних витрат відповідачем не заявлялось.

Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 129, 238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ; адреса місцезнаходження повідомлена суду самим ОСОБА_1 - АДРЕСА_3 ) на користь Фізичної особи-підприємця Ситнікова Руслана Олександровича, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) 35 456 (тридцять п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість) грн 00 коп. основного боргу за договором поставки від 30.10.2021, 9 278 (дев`ять тисяч двісті сімдесят вісім) грн 78 коп. пені, 3 545 (три тисячі п`ятсот сорок п`ять) грн 60 коп. штрафу, 883 (вісімсот вісімдесят три) грн 00 коп. 3% річних, 7 179 (сім тисяч сто сімдесят дев`ять) грн 84 коп. інфляційних втрат, 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн 00 коп. судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну (правничу) допомогу.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 02.01.2023.

Суддя А.О. Науменко