РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.01.2023Справа № 910/626/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Осійчук Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик» (вул. Дегтярівська, 48, офіс 701, м. Київ, 04112)

про стягнення 73 311,00 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Осійчук Олександр Миколайович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю "Стеллар-Логістик" про стягнення 73 311,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором №К1/01 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 09.09.2019 року та заявки від 16.12.2019 року в частині своєчасної оплати наданих позивачем послуг перевезення вантажів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/626/22 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/626/22 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Крім того, вказаною ухвалою суду зобов`язано позивача надати належні та допустимі докази отримання/неотримання відповідачем листа №04/08/21-01 від 04.08.2021 року та доданих до нього документів.

Так, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 21.01.2022 року у справі № 910/626/22 через відділ діловодства суду 22.02.2022 року від позивача надійшли письмові пояснення з доказами їх надсилання на адресу відповідача, відповідно до яких позивач вказує на те, що згідно з інформацією про рух поштового відправлення з сайту Укрпошти поштове відправлення №782 з листом №04/08/21-01 від 04.08.2021 року було повернуто за зворотною адресою позивачу за закінченням терміну зберігання. Таким чином відповідачем не вчинено дій, спрямованих на отримання вказаного листа з доданими до нього документами.

В свою чергу від відповідача 16.02.20222 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву №14/02/2022 від 14.02.2022 року з доказами його надсилання на адресу позивача, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав невиконання позивачем умов пункту 5.2, 5.3 Договору щодо вчасного надання копій документів для оплати наданих послуг (рахунку, акту, CMR).

У відзиві на позовну заяву відповідач також посилається на те, що під час здійснення перевезення вантажу за заявкою від 16.12.2019 року мало місце пошкодження одного тюку при вивантаженні з транспортного засобу, у зв`язку з чим відповідачу було пред`явлено претензію №01/057 від 28.01.2020 року замовником послуг ПАТ «Філіп Морріс Україна», яку ТОВ «Стеллар-Логістик» оплатило згідно платіжного доручення №2584 від 01.06.2020 року на суму 74 406,23 грн. Отже, відповідач зазнав збитки у наведеній сумі, що виключає можливість задоволення вимог ФОП Осійчук О.М. про стягнення 73 311,00 грн.

Крім того, відповідач зазначає про наявність рішення Господарського суду міста Києва від 09.04.2021 року у справі №910/1536/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Осійчук О.М. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик», яким в задоволенні позовним вимог про стягнення 73 311,00 грн. за перевезення вантажу за заявкою від 16.12.2019 року відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від позивача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відповіді на відзив та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 166 ГПК України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

З огляду на вищевикладене, оскільки Фізична особа-підприємець Осійчук О.М. не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано на адресу суду відповіді на відзив на позовну заяву, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 09.09.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Стеллар-Логістик" (відповідач у справі, експедитор за Договором) та Фізичною особою підприємцем Осійчуком Олександром Миколайовичем (позивач у справі, експедитор 1 за Договором) укладений договір N К1/01 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом (далі - Договір), відповідно до якого визначено порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезеннях вантажів автомобільним транспортом по території України та іноземних держав (п. 1.1 Договору).

Відповідно до пункту 1.2 Договору експедитор, діючи в інтересах і за рахунок коштів третіх осіб (клієнтів - замовників послуг - експедитора), залучає експедитора 1 для здійснення перевезення автомобільним транспортом вантажів, які належать клієнтам - замовників послуг експедитора, по території України та іноземних держав, у відповідності до замовлень, наданих експедитором експедитору 1.

Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили права та обов`язки сторін, ціну та порядок розрахунків, відповідальність сторін, форс-мажорні обставини, порядок вирішення спорів, термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Пунктом 9.1 Договору передбачено, що Даний договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2024, а в частині розрахунків - до проведення повного взаєморозрахунку між сторонами (в тому числі сплати штрафних санкцій).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками експедитора 1 та експедитора та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про транспортне експедирування, який підпадає під правове регулювання норм глави 65 Цивільного кодексу України.

Згідно положень частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов`язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 спеціального Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», який визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення, транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Згідно з частиною 3 статті 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитори за дорученням клієнтів забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Як визначено частиною 1 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно з пунктом 2.3 Договору конкретні умови по кожному перевезенню обумовлюються в заявці, що є невід`ємною частиною даного договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування вантажовідправника, вантажоотримувача, експедитора 1, експедитора та їх уповноважених осіб, вид та найменування вантажу, розмір плати за надані транспортні послуги, пункти відправлення та доставки вантажу, тип та об`єм автофургона (причепа, напівпричепа), терміни подачі транспорту на завантаження, терміни доставки вантажу, окремі вказівки експедитора, додаткові чи особливі умови перевезення, державні номери транспортних засобів (тягача, автофургон а, причепа, напівпричепа). За погодженням сторін заявка може передаватись за допомогою факсимільного зв`язку або у електронному вигляді по електронному зв`язку (E-mail), які в подальшому визнаються сторонами та мають юридичну силу.

Експедитор 1 зобов`язаний підтвердити або відхилити заявку протягом 4-х годин з моменту її отримання. У випадку підтвердження заявки, експедитор 1, підписану та скріплену печаткою, заявку направляє експедитору. В іншому випадку експедитор вважається вільним від будь-яких зобов`язань перед експедитором 1 (пункт 2.4 Договору).

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи, згідно умов Договору сторонами було погоджено заявку на перевезення №б/н від 16.12.2019 року, відповідно до якої відповідач доручив, а позивач взяв на себе зобов`язання здійснити транспортне перевезення вантажу по міжнародному сполученню за маршрутом: м. Харків (Україна) - м. Ротердам (Нідерланди), строк доставки товару: 23.12.2019 по 24.12.2019.

Сторонами у заявці погоджено, що перевізник зобов`язаний в день вивантаження надати копії документів (рахунок, акт, податкова, CMR, TIR з відміткою про вивантаження), при недотриманні даного пункту компанія не гарантує оплату у встановлені терміни.

За умовами заявки на перевезення б/н від 16.12.2019 року вартість послуг перевезення становить 2 800,00 євро по курсу НБУ на день завантаження товару. Умови оплати: 8 банківських днів після отримання оригіналів: рахунку, акту виконаних робіт та двох примірників CMR.

У відповідності до умов Договору вказана заявка підписана обома сторонами Договору, отже належним чином підтверджує узгодження сторонами всіх необхідних умов перевезення та прийняття вказаної заявки до виконання позивачем.

Суд зазначає, що перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Так, відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про транзит вантажів", який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.

Залежно від обраного виду транспорту такою накладною може бути авіаційна вантажна накладна (AirWaybill), міжнародна автомобільна накладна (CMR), накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), коносамент (Bill of Lading). Крім цього, транзит вантажів може супроводжуватися (за наявності) рахунком-фактурою (Invoice) або іншим документом, що вказує вартість товару, пакувальним листком (специфікацією), вантажною відомістю (Cargo Manifest), книжкою МДП (Carnet TIR), книжкою АТА (Carnet ATA). При декларуванні транзитних вантажів відповідно до митного законодавства України до органів доходів і зборів подається вантажна митна декларація (ВМД) або накладна УМВС (СМГС), накладна ЦІМ (СІМ), накладна ЦІМ/УМВС (CIM/SMGS, ЦИМ/СМГС), книжка МДП (Carnet TIR), книжка АТА (Carnet ATA), необхідні для здійснення митного контролю.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" міжнародним перевезенням визнається перевезення вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону. Організацію міжнародних перевезень вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (стаття 53 Закону вказаного Закону).

Одним із основних міжнародних документів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956 року (далі - Конвенція).

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 № 72/14-612/1-1559 "Щодо набуття чинності міжнародними договорами" ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.

Суд зазначає, що згідно статті 1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Тлумачення цього положення дає підстави зробити висновок, що якщо договір перевезення передбачає, що місце завантаження і місце доставки знаходяться на території різних країн, Конвенція застосовуватиметься до відносин сторін за договором, тому, враховуючи, що обставини даного спору виникли з факту міжнародного перевезення вантажу автомобільним транспортом, в якому відповідач виступав в якості замовника у відносинах з експедитором, яким фактично здійснювалась організація перевезення вантажу, то на спірні правовідносини сторін поширюються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що підписана в Женеві 19.05.1956.

З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", статті 4 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.

Стаття 4 Конвенції передбачає, що Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Судом встановлено за матеріалами справи, що на виконання умов Договору та вказаної заявки до нього позивачем було організовано та здійснено перевезення вантажу автомобілем Volvo AC1237СА/ НОМЕР_1 , за маршрутом м. Харків (Україна) - м.Ротердам (Нідерланди), на підтвердження чого позивачем надана копія міжнародної товарно-транспортної накладної СМR № NL0784281, згідно якої вантаж прийнятий до перевезення 17.12.2019 року м. Ротердам (Нідерланди) та доставлений вантажоодержувачу, яким прийнятий 24.12.2019 року; проходження митного контролю підтверджується відповідними відмітками митниці на CMR.

Таким чином, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства та умови Договору, надана позивачем міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) є належним та допустимими доказом надання експедитором 1 послуг з організації міжнародного перевезення вантажу, зміст яких, зокрема, відмітки про доставку вантажу та отримання його вантажоотримувачем на вказаній CMR, дають суду підстави стверджувати про виконання експедитором 1 обов`язків з прийняття вантажу до перевезення та належної передачі вантажу вантажоотримувачу.

Факт надання позивачем послуг з організації міжнародного перевезення за вказаною заявкою на перевезення вантажу № б/н від 16.12.2019 року відповідачем не заперечувався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем виконано прийняті на себе зобов`язання з організації послуг з міжнародного перевезення вантажу, обумовлених заявкою в зазначених обсягах та з належною якістю, а відповідачем, у свою чергу, прийнято виконання цих послуг.

Згідно з частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

В пункті 5.1 Договору сторони погодили, що ціни є договірними і визначаються, виходячи з актуальної ситуації на ринку вантажних перевезень. Ціна послуг з перевезення встановлюється сторонами у заявці. Загальна вартість договору становить суму вартості послуг з перевезень наданих згідно заявок та рахунків.

Як визначено умовами заявки б/н від 16.12.2019 року до Договору вартість послуг з перевезення становить 2 800,00 Євро за курсом НБУ на день завантаження товару.

Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Так, у відповідності до пункту 3.1.3 Договору експедитором взято на себе зобов`язання сплачувати рахунки експедитора 1 на умовах, передбачених в цьому Договорі, та в розмірах, узгоджених у заявках або Додатках про тарифи.

Згідно з пунктом 5.2 Договору передбачено, що після виконання перевезення, протягом 10 календарних днів з моменту доставки вантажу до вантажоотримувача, експедитор 1 надає експедитору належним чином оформлені документи для оплати наданих послуг:

1. Оригінал рахунку або рахунку-фактури;

2. Оригінал Акта виконаних робіт, підписаний Експедитором-1;

3. Два примірники (1 оригінал і 1 копію, завірену печаткою транспортної накладної (CMR) з відміткою вантажоотримувача про отримання вантажу;

4. Податкова накладна (якщо оформляється);

5. Копії документів, що підтверджують додаткові витрати експедитора-1 (включені в рахунок);

6. Належним чином оформлені документи (Рахунок, Акт виконаних робіт та лист простою) на оплату штрафу (якщо для цього є підстави і, якщо експедитор 1 прийняв рішення відшкодувати їх з експедитора).

Розрахунки між сторонами проводяться шляхом перерахування експедитором грошових коштів на поточний рахунок експедитора 1 згідно умов, обумовлених в заявці, при умові надання експедитором 1 документів, визначених у пункті 5.2 Договору (пункт 5.3 Договору).

За умовами заявки на перевезення б/н від 16.12.2019 року визначені умови оплати: 8 банківський днів після отримання оригіналів: рахунку, акту виконаних робіт та двох примірників CMR. Перевізник зобов`язаний у день вивантаження надати копії документів (рахунок, акт, податкова, CMR, TIR з відміткою про вивантаження), при недотриманні даного пункту компанія не гарантує оплату у встановлені строки.

Наразі, позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 16/1237 від 24.12.2019 року транспортно-експедиційних послуг за маршрутом м. Харків (Україна) - м. Ротердам (Нідерланди), автомобіль Volvo AC1237СА/ НОМЕР_1 , на загальну суму 73 311,00 грн. (2 800 євро за офіційним курсом НБУ станом на 24.12.2019 року, який становить 25,70 грн. за один євро), копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому, як зазначає позивач в позовній заяві, у відповідності до умов Договору документи, які підтверджують виконання Фізичною особою-підприємцем Осійчук О.М. своїх зобов`язань з організації міжнародного перевезення вантажу за Договором, а саме рахунок на оплату № 16/1237, два примірника СМR № NL0784281, два примірника акту виконаних робіт № 16/1237 були направлені позивачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик» 04.08.2021 року разом з супровідним листом №04/08/21-01 від 04.08.2021 року щодо сплати суми коштів у розмірі 73 311,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією опису вкладення у цінний лист від 04.08.2021 року та копією накладної №782 АТ "Укрпошта" від 04.08.2021 року.

Таким чином, за висновками суду, позивачем виконано обов`язок щодо пред`явлення відповідачеві документів для оплати наданих за Договором послуг, обраний позивачем спосіб відправлення відповідачеві передбачених заявкою від 16.12.2019 року документів умовам Договору не суперечить.

В свою чергу визначеному п.5.2 Договору та умовами заявки від 16.12.2019 року обов`язку експедитора 1 з надання замовнику документів для оплати послуг кореспондує обов`язок експедитора (замовника) зі своєчасної оплати наданих послуг міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Тобто, з огляду на умови пункту 5.2 Договору суд вважає вказаний підписаний в односторонньому порядку ФОП Осійчук О.М. акт виконання робіт (надання послуг) № 16/1237 від 24.12.2019 року таким, що погоджений відповідачем, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного виконання обумовлених договором послуг з міжнародного вантажного перевезення, отже приходить до висновку про можливість вважати вказані в цьому акті послуги такими, що позивачем надані в повному обсязі та відповідно до умов Договору та заявки.

Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій відповідача як замовника щодо обсягу, змісту та ціни наданих послуг як на момент надання документів для оплати, так і під час розгляду даної справи в суді, а також ненадання стороною жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від отримання наданих позивачем документів, в тому числі підписання спірного акту, дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання з оплати послуг, а у позивача відповідного права вимагати такої оплати.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 стаття 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов`язань щодо оплати наданих послуг у строки та порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, в результаті чого у відповідача станом на момент подання позовної заяви утворилась заборгованість перед позивачем за спірним Договором в розмірі 73 311,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо перерахування коштів за надані ФОП Осійчук О.М. послуги з організації міжнародного перевезення вантажу у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору та заявки, відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за спірним Договором у розмірі 73 311,00 грн., яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. А також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № К1/01 про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом від 09.09.2019 року та заявки до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та заявки на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог за умови визнання факту надання позивачем послуг міжнародного перевезення вантажу, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає про те, що позивачем протягом 10 календарних днів з моменту доставки вантажу до вантажоодержувача не було надано ТОВ «Стеллар-Логістик» належним чином оформлені документи для оплати наданих послуг, у зв`язку з чим, на думку відповідача, позивач позбавив себе права згідно пункту 5.3 Договору на отримання грошових коштів взагалі.

Так, умовами заявки від 16.12.2019 року передбачено додатково обов`язок перевізника надати в день вивантаження копії зазначених у пункті 5.2 Договору документів. При цьому, у разі невиконання даної умови компанія не гарантує оплату в установлені строки.

Як зазначалось судом раніше, вказаний обов`язок було виконано позивачем шляхом надсилання на адресу відповідача 04.08.2021 року листа №04/08/21-01 від 04.08.2021 року разом із доданими до нього документами для оплати, проте з порушенням передбаченого умовами заявки від 16.12.2019 року строк надання таких документів.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що вантаж було доставлено позивачем до вантажоотримувача 24.12.2019 року, а отже надсилання на адресу відповідача 04.08.2021 року передбаченого пунктом 5.2 Договору пакету документів для оплати було здійснено позивачем із запізненням, що відповідно до умов заявки від 16.12.2019 року та пункту 5.3 Договору не гарантує оплату у встановлені строки.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Нормами глави 48 Цивільного кодексу України визначено принципи (умови) належного виконання зобов`язання, до яких відносяться: виконання зобов`язання належними сторонами (ст. 527 ЦК України); виконання у належний спосіб (ст. 529 ЦК України - виконання зобов`язання частинами); належний строк (термін) виконання зобов`язання (ст. 530 ЦК України); належне місце виконання зобов`язання (ст. 532 ЦК України), а також щодо належного предмета.

Зокрема, зобов`язання вважається виконаним належним чином відповідно до умов договору, якщо боржник виконав його таким чином та способом, на які повинні були розраховувати обидві сторони, а за наслідками такого виконання кредитор отримав можливість розпоряджатися виконаним на свій розсуд.

Відповідно до приписів статті 3 частини 1 пункту 6 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За встановлених судом обставин справи, враховуючи фактичні обставини направлення на адресу відповідача рахунку, акту виконаних робіт та CMR, надання вказаних документів з порушенням визначеного умовами Договору та заявки строку не може бути розцінене в якості беззаперечної підстави для звільнення від оплати наданих послуг міжнародного перевезення вантажу та, як наслідок, невиконання зобов`язань за Договором.

В свою чергу посилання відповідача на неотримання від позивача будь-яких документів на оплату за послуги з перевезення як на підставу для несплати оцінюються судом з урахуванням наданих позивачем доказів, а саме копії роздруківки з сайту АТ «Укрпошта» з інформацією щодо руху поштового відправлення №782, відповідно до якої лист №04/08/21-01 від 04.08.2021 року разом із доданими до нього документами був повернутий позивачу неврученим відповідачу у зв`язку з закінченням строку зберігання, тобто, як встановлено судом, відповідачем не було вчинено дії, спрямовані на отримання поштової кореспонденції.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, спірним Договором передбачено, що експедитор зобов`язаний оплачувати рахунки експедитора 1 при умові надання останнім документів для оплати, отже експедитор не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до отримання рахунку на оплату та підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт надсилання на адресу замовника передбаченого договором пакету документів для оплати наданих послуг.

З наведеного суд дійшов висновку, що відповідач не отримуючи надіслані на його адресу рахунок на оплату, акт виконаних робіт та CMR, прямо ухиляється від виконання свого зобов`язання щодо оплати виконаних позивачем послуг з перевезення вантажу, а тому доводи відповідача суд визнає безпідставними та необґрунтованими.

Відтак суд зазначає, що відповідач не вправі перекладати на позивача як експедитора негативні наслідки своєї поведінки, яка унеможливила виконання ТОВ «Стеллар-Логістик» своїх зобов`язань з оплати послуг міжнародного перевезення вантажу в межах передбаченого Договором та умовами заявки від 16.11.2019 року строку.

Окрім цього суд наголошує на можливості надання відповідачем на час розгляду справи заперечень в частині факту здійсненного перевезення, яким останній не скористався, позаяк поданий у справі № 910/626/22 відзив не містить заперечення обставин надання послуг перевезення вантажу та стосується виключно наявності та настання строку виконання обов`язку з оплати.

Також відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на понесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик» збитків у сумі 74 406,23 грн., які виникли в процесі виконання ФОП Осійчук Олександром Миколайовичем заявки від 16.12.2019 року у зв`язку з пошкодженням товару при вивантаженні з транспортного засобу, на підтвердження чого відповідачем надано суду копію Акту про прийом матеріалів №97/19 від 24.12.2019 року, підписаний водієм позивача, копію претензії №01/057 від 28.01.2020 року про відшкодування збитків у сумі 74 406,23 грн., а також копію платіжного доручення №2584 від 01.06.2020 року, яке свідчить про сплату відповідачем на користь замовника перевезення ПрАТ «Філіп Морріс Україна» суми збитків за пошкодження товару (вантажу).

У відповідності до статті 934 Цивільного кодексу України за порушення обов`язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до статті 920 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до пункту 6.6 Договору експедитор 1 відповідає за повну або часткову втрату вантажу або за його ушкодження незалежно від наявності пломб вантажовідправника, з моменту прийняття вантажу до перевезення та до видачі одержувачу, а у випадку його повної або часткової втрати або ж його ушкодження відшкодовує спричинені збитки відповідно до пункту 6.7 Договору.

Згідно частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконанням або неналежним виконанням умов укладеного господарського договору.

Відповідно до умов пункту 6.6 Договору збитки, завдані ушкодженням вантажу при перевезенні відшкодовує експедитор 1, яким є позивач у справі, а тому відповідач - ТОВ «Стеллар-Логістик» не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом, у тому числі шляхом пред`явлення зустрічного позову, про стягнення з ФОП Осійчук О.М. збитків у сумі 74 406,23 грн. за пошкодження вантажу під час перевезення за заявкою від 16.12.2019 року.

Згідно із вимогами частин 1, 2 статті 180 ГПК відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Відповідно до частини 2 статті 45 ГПК України позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Разом з цим, суд відзначає, що відповідачем під час розгляду судом даної справи не подано зустрічної позовної заяви з вимогами про стягнення з позивача ФОП Осійчук О.М. збитків у сумі 74 406,23 грн., які виникли у зв`язку з пошкодженням товару при здійсненні перевезення за Заявкою на транспортування вантажу від 16.12.2019 року, а тому доводи відповідача про понесення ним збитків не можуть бути предметом розгляду у даній справі.

За умовами пункту 3.1.6 Договору передбачений обов`язок відповідача сплачувати рахунки позивача на умовах, передбачених Договором та в розмірах, узгоджених в заявках або Додатках про тарифи.

За таких обставин суд вважає, що відповідні підстави для відшкодування збитків у сумі 74 406,23 грн. за рахунок оплати послуг згідно заявки та виставлених рахунків відсутні та відповідачем не обґрунтовані, а тому понесення відповідачем витрат у зв`язку з пошкодженням вантажу при перевезенні не звільняє останнього від обов`язку здійснити оплату наданих послуг у повному обсязі, оскільки виконання відповідачем обов`язку сплатити кошти за надані послуги не обумовлене та не залежить від виконання позивачем обов`язку відшкодувати збитки, завдані неналежним виконанням Договору.

Щодо посилання відповідача на рішення Господарського суду м. Києва від 09.04.2021 року у справі №910/1536/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Осійчук О.М. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик», яким в задоволенні позовним вимог про стягнення 73 311,00 грн. за перевезення вантажу за заявкою від 16.12.2019 року відмовлено, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 2 та частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Водночас порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права - ГПК України.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

За приписами статті 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, ухвалено за результатами розгляду тотожного позову тому, що поданий до суду, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року по справі № 11-257заі18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, що набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.

Позови вважаються тотожними лише тоді, коли в них співпадають сторони, предмет і підстави, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У випадку зміни хоча б одного з цих елементів позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження у справі.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору (підстави, предмет позову та сторони співпадають); наявність постанови чи ухвали, якими завершено розгляд справи; набрання судовим рішенням в іншій справі законної сили.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Верховний Суд зауважив, що, визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Наведений правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №640/7778/18, від 27.05.2021 у справі №904/668/21.

Як свідчить зміст позовної заяви, наявної у матеріалах справи №910/626/22, ФОП Осійчук О.М., підставою звернення до суду з даними позовними вимогами є неналежне виконання відповідачем умов договору №К1/01 від 09.09.2019 року про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в частині здійснення оплати за надані позивачем послуги з перевезення у міжнародному сполученні по маршруту м. Харків (Україна) - м. Ротердам (Нідерланди) в сумі 73 311,00 грн.

При цьому на відміну від раніше розглянутої Господарським судом міста Києва справи №910/1536/21, в якій позивач наголошував на невиконанні відповідачем умов Договору №К1/01 від 09.09.2019 року в частині оплати наданих послуг з міжнародного перевезення, в тому числі на підставі направленої ФОП Осійчук О.М. претензії від 04.03.2020 року на суму 73 304,00 грн., в обгрутування позовних вимог у даній справі № 910/626/22 позивач посилається на обставини невиконання умов вказаного Договору за наслідками надсилання на адресу відповідача передбаченого умовами заявки пакету документів, а саме: оригіналу рахунку на оплату №16/1237 від 24.12.2019 року на суму 73 311,00 грн., акту виконаних робіт №16/1237 від 24.12.2019 року (два примірники), CMR №0784281 (два примірники), а також супровідного листа №04/08/21-01 з вимогою про оплату послуг. Відтак, оскільки відповідач взаєморозрахунків із позивачем не провів, позивач вважає, що у останнього існує грошове зобов`язання у сумі 73 304,00 грн., яке підлягає оплаті протягом 8 банківських днів починаючи з 04.08.2021 року.

Отже, позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу у сумі 73 311,00 грн. у справі №910/1536/21 та у даній справі №910/626/22 відмінними обставинами, а саме: направлення претензії від 04.03.2020 року та направлення листа від 04.08.2021 року з пакетом документів, визначених у пункті 5.2 Договору та, відповідно, різними доказами.

З урахуванням викладеного, оскільки обставини надсилання на адресу відповідача пакету документів листом від 04.08.2021 року не були предметом судового розгляду у справі № 910/1536/21, суд приходить до висновку, що підстави позову у вже розглянутій справі та у даній справі не є ідентичними, оскільки спір між сторонами у справах виник з різних підстав, тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Таким чином, зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного невиконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, а отже вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 73 311,00 грн. за вказаним Договором підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "ХіроБалані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стеллар-Логістик» (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48, офіс 701, ) на користь Фізичної особи підприємця Осійчука Олександра Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 73 311 (сімдесят три тисячі триста одинадцять) грн. 00 коп. основної заборгованості та 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 10 січня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон