ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року Справа № 906/43/22 (906/366/22)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Миханюк М.В. , суддя Саврій В.А.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Козирицький А.С.

від відповідачів:

- ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД": Лозовський В.М.

- ТОВ "Овруч Стоун": не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД"

на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 20.10.22р. суддею Гнисюком С.Д. о 11:38 год. у м.Житомирі, повний текст складено 31.10.22р.

у справі № 906/43/22 (906/366/22)

за заявою розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького Андрія Сергійовича

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД",

- Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун"

про визнання недійсним договору №29/10 від 29.10.2021р. та додаткового договору №1 від 30.12.2021р.

в межах справи №906/43/22

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Східгазенерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) заяву розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького Андрія Сергійовича №02-21/1008 від 10.06.2022р. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" про визнання недійсним договору №29/10 від 29.10.2021р. та додаткового договору №1 від 30.12.2021р. - задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення договір №29/10 про поворотну фінансову допомогу від 29.10.2021р., та додатковий договір №1 від 30.12.2021р. про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" на користь арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича 2481,00грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" на користь арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича 2481,00грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- констатує, що місцевим господарським судом визначено наступні підстави недійсності договору №29/10 про поворотну фінансову допомогу від 29.10.2021р., та додаткового договору №1 від 30.12.2021р. про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10 укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД": договір укладено із заінтересованою особою; при укладенні договору директором перевищено повноваження;

- зауважує, що наразі заявником не доведено, а судом не встановлено наявність збитків, яких було завдано кредиторам за результатом укладення договору №29/10 про поворотну фінансову допомогу від 29.10.2021р., та додаткового договору №1 від 30.12.2021р. про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10, тобто така кваліфікуюча ознака, як завдання збитків боржнику або кредиторам, взагалі відсутня;

- вважає, що з викладеного слідує невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та не з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи;

- додає, що розпорядник майна вказує, оскільки розмір фінансової допомоги наданої за договором ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" становить 10 000 000,00грн., тому повинне бути погодження з боку загальних зборів ТОВ "Овруч Стоун" щодо укладання договору, а за його відсутністю правочин вчинено особою, яка виступає від імені юридичної особи, з перевищенням своїх повноважень, визначених установчим документом, що є підставою для визнання договору недійсним. Проте, позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач при укладанні договору діяв недобросовісно або нерозумно;

- зазначає, що відповідач свої зобов`язання, передбачені договором виконав, перерахував на поточний рахунок ТОВ "Овруч Стоун" фінансову допомогу в загальному розмірі 10000000,00грн., що підтверджується первинними фінансовими документами. Фінансову допомогу ТОВ "Овруч Стоун" прийнято без жодних заперечень та не повернуто, як безпідставно набуте майно. Більш того, ТОВ "Овруч Стоун" частково повернуто фінансову допомогу у сумі 1 216 500,00грн., що є свідченням схвалення такого правочину;

- на переконання скаржника, одержання ТОВ "Овруч Стоун" від ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" фінансової допомоги та її подальше використання в своїй діяльності, в т.ч. часткове її повернення, в сукупності підтверджують схвалення ТОВ "Овруч Стоун" договору. Також, такі дії сторін договору свідчать про реальний намір його укладення і виконання;

- вважає, що за такого, важливим є з`ясування обставин справи в частині одержання та використання фінансової допомоги, як конклюдентних дій, які свідчать про наступне схвалення правочину юридичною особою;

- зазначає, що місцевий господарський суд не звернув увагу саме на використання у свої діяльності такої фінансової допомоги, обмежився виключно аналізом обставин справи в частині часткового повернення допомоги та визначення особи, яка здійснила таке повернення, що очевидно свідчить про не з`ясування обставин, що мають значення для справи;

- обґрунтовує, що визнання недійсним оскаржуваного правочину жодним чином не сприятиме проведенню заходів в процедурі розпорядження майном, а лише призведе до виникнення негативних наслідків у вигляді збільшення зобов`язань боржника з 8 783 500,00грн. (які заявлені у справі про банкрутство, як сума отриманих, але не повернутих коштів) до 10000000,00грн., які через застосування реституції, будуть покладені на ТОВ "Овруч Стоун".

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №906/43/22(906/366/22) визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А..

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №906/43/22(906/366/22)/6351/22 від 25.11.2022р. матеріали справи №906/43/22(906/366/22) витребувано з Господарського суду Житомирської області.

07.12.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №906/43/22(906/366/22).

Розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2022р. №01-05/676, у зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді (судді-доповідача) по справі №906/43/22(906/366/22) - Юрчука М.І. у період з 02.12.2022р. по 26.12.2022р. включно, відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України, ст.155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №906/43/22(906/366/22).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №906/43/22(906/366/22) визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Миханюк М.В., суддя Саврій В.А..

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" на рішення Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) та призначено справу №906/43/22(906/366/22) до розгляду на 10.01.2023р. об 15:30год., тощо.

27.12.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького Андрія Сергійовича надійшов письмовий відзив від 26.12.2022р. №02-30/1550 на апеляційну скаргу.

03.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького Андрія Сергійовича надійшов супровідний лист з додатками, зокрема, доказами надіслання відзиву сторонам у справі.

03.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" - Козирицького Андрія Сергійовича надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/43/22(906/366/22) поза приміщенням суду. В даній заяві заявник просить забезпечити розпоряднику майна ТОВ "Овруч Стоун" можливість проведення судового засідання по справі №906/43/22(906/366/22), призначеного 10.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023р. задоволено заяву розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" - Козирицького Андрія Сергійовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/43/22(906/366/22) поза приміщенням суду та забезпечено розпоряднику майна ТОВ "Овруч Стоун" - Козирицькому А.С. участь в судовому засіданні у справі №906/43/22(906/366/22), призначеному на 10.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon" .

05.01.2023р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" - адвоката Лозовського Володимира Миколайовича надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/43/22(906/366/22) поза приміщенням суду. В даній заяві заявник просить забезпечити представнику ТОВ Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" можливість проведення судового засідання по справі №906/43/22(906/366/22), призначеного 10.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 09.01.2023р. задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" - адвоката Лозовського Володимира Миколайовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/43/22(906/366/22) поза приміщенням суду та забезпечено представнику ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" - адвокату Лозовському В.М. участь в судовому засіданні у справі №906/43/22(906/366/22), призначеному на 10.01.2023р. об 15:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, ТОВ "Овруч Стоун" наданим йому процесуальним правом не скористалося та в судове засідання 10.01.2023р. не з`явилося, своїх повноважних представників не направило.

Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю ТОВ "Овруч Стоун".

ТОВ "Овруч Стоун" не скористалося своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надало суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 10.01.2023р. скаржник підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 10.01.2023р. заперечив проти її доводів, вважаючи їх безпідставною та необґрунтованою. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У провадженні Господарського суду Житомирської області перебуває справа №906/43/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун".

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 08.02.2022р., зокрема, відкрито провадження у справі №906/43/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун"; призначено розпорядником майна боржника - арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича за його згодою; оприлюднено повідомлення про відкриття Господарським судом Житомирської області провадження у справі №906/43/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" (11114, Житомирська область, Овруцький район, селище міського типу Першотравневе, вул.Кварцитників, 1-А; ).

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 29.10.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" (допомогодавець) та ТОВ "Овруч Стоун" (користувач) було укладено договір №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу (далі - договір), згідно п.1.1 якого, допомогодавець зобов`язується надати у користування користувачеві поворотну безпроцентну фінансову допомогу, а користувач зобов`язується повернути її допомогодавцю в повному розмірі у визначений договором строк.

Розмір поворотної фінансової допомоги, яка надається допомогодавцем користувачеві за цим договором становить 10 000 000,00грн. (п.2.1 договору).

Відповідно до п.3.1 договору, допомогодавець зобов`язаний надати користувачеві поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі, передбаченому п.2.1 договору, протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору.

У відповідності до п.3.2 договору, поворотна безпроцентна фінансова допомога надається допомогодавцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок користувача.

Згідно п.3.4 договору, поворотна безпроцентна фінансова допомога повертається користувачем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківській рахунок допомогодавця.

Відповідно до п.4.1 договору, користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 28.10.2022р., включно.

У відповідності до п.4.2 договору, строк передбачений п.4.1 договору може бути продовжено за взаємною згодою сторін.

Згідно п.4.3 договору, згода сторін щодо продовження строку надання поворотної безпроцентної фінансової допомоги повинна в обов`язковому порядку бути оформлена в письмовій формі у вигляді додаткової угоди до цього договору.

Відповідно до п.4.5 договору, даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

29.10.2021р. ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД перерахувало на користь ТОВ "Овруч Стоун" 10000000,00грн. на підставі платіжного доручення №3 від 29.10.2021р..

30.12.2021р. між сторонами було підписано додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10, відповідно до якого внесено зміни та викладено п.4.1 договору у наступній редакції: 4.1 користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 15.01.2022р..

Відповідно до платіжного доручення №1621 від 11.01.2022р. ТОВ "Овруч Стоун" перерахувало на користь ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" 1 216 500,00грн. з призначенням платежу - повернення ЗФД згідно договору №29/10 від 29.10.2021р. без ПДВ.

Згідно Акту звірки укладеного між ТОВ "Овруч Стоун" та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", заборгованість ТОВ "Овруч Стоун" становить 8 783 500,00грн..

За вказаних обставин, розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицький А.С. звернувся до Господарського суду Житомирської області із заявою №02-21/1008 від 10.06.2022р. про визнання недійсними договорів, з додатками.

Обґрунтовуючи подану заяву, розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицький А.С. посилається на те, що 29.10.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та ТОВ "Овруч Стоун" було укладено договір №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого допомогодавець зобов`язується надати у користування користувачеві поворотну безпроцентну фінансову допомогу, а користувач зобов`язується повернути її допомогодавцю в повному розмірі у визначений договором строк. Розмір поворотної фінансової допомоги, яка надається допомогодавцем користувачеві за цим договором становить 10 000 000,00грн. (п.2.1 договору). 29.10.2021р. ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" перерахувало на користь ТОВ "Овруч Стоун" 10 000 000,00грн.. Відповідно до п.4.2 договору визначено, що строк передбачений п.4.1 договору може бути продовжено за взаємною згодою сторін. Згода сторін щодо продовження строку надання поворотної безпроцентної фінансової допомоги повинна в обов`язковому порядку бути оформлена в письмовій формі у вигляді додаткової угоди до цього договору. 30.12.2021р. між сторонами було підписано додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10, відповідно до якого внесено зміни та викладено п.4.1 договору у наступній редакції: 4.1 користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 15.01.2022р.. 29.10.2021р. ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" перерахувало на користь ТОВ "Овруч Стоун" 10 000 000,00грн. 11.01.2022р. ТОВ "Овруч Стоун" перерахувало на користь ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" 1 216 500,00грн.. Розпорядник майна ТОВ "Овруч Стоун" вважає, що існують наступні підстави для визнання недійсним договору №29/10 про повороту фінансову допомогу, а саме: договір має ознаки фіктивності, оскільки його було укладено між заінтересованими між собою особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором; керівником ТОВ "Овруч Стоун" було перевищено свої повноваження під час укладення договору купівлі-продажу, оскільки існують певні обмеження щодо укладання такого договору відповідно до вимог Статуту ТОВ "Овруч Стоун"; відсутні докази направлення на адресу ТОВ "Овруч Стоун" та отримання ним листа про виправлення призначення платежу на надання фінансової допомоги з оплати за щебінь та прийняття такого виправлення боржником; порушення порядку укладення додаткового договору від 30.12.2021р. до договору, яким було зменшено строк повернення поворотної безпроцентної фінансової допомоги ТОВ "Овруч Стоун", оскільки цей додатковий договір було укладено без попереднього внесення відповідних змін до основного договору щодо можливості укладення сторонами додаткової угоди, якою б передбачалось зменшення строку повернення поворотної безпроцентної фінансової допомоги. На підставі зазначеного просить суд визнати недійсним договір та додатковий договір.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 04.07.2022р. прийнято заяву розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького А.С. №02-21/1008 від 10.06.2022р. про визнання недійсним договору №29/10 від 29.10.2021р. та додаткового договору №1 від 30.12.2021р. до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати в межах справи про банкрутство №906/43/22, за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 25.08.2022 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" (11114, Житомирська область, Овруцький район, селище міського типу Першотравневе, вул. Кварцитників, 1-А; ) до участі у справі №906/43/22 (906/366/22) в якості учасника провадження (відповідач 2) в частині розгляду заяви розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького А.С. №02-21/1008 від 10.06.2022р..

ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" у відзиві (з урахуванням заперечень) заперечує проти позову, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим та вказує на те, 29.10.2021р. між ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" (допомогодавець) та ТОВ "Овруч Стоун" (користувач) було укладено договір №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу. Відповідно до умов договору, допомогодавець виконав свої зобов`язання за договором №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу перерахувавши грошові кошти користувачеві в сумі 10 000 000,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №3 від 29.10.2021р. та листом від 29.10.2021р. №29-10/1. 30.12.2021р. між ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" (допомогодавець) та ТОВ "Овруч Стоун" (користувач) було укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10 з умовами якого встановлено новий строк повернення наданої поворотної безпроцентної фінансової допомоги, а саме не пізніше 14.01.2022р.. Зазначає, що користувач частково виконав свої зобов`язання за договором №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу повернувши допомогодавцю грошові кошти у сумі 1216500,00грн.. З викладеного слідує, що оскаржуваний договір був повністю виконаний відповідачем та частково виконаний ТОВ "Овруч Стоун", що не оспорюється позивачем. Тобто, сторонами вчинено дії на виконання своїх обов`язків за договором, відсутність намірів створення правових наслідків та/бо наявність інших ознак, притаманних фіктивному правочину, позивачем не доведено, відтак твердження про фіктивність договору №29/10 від 29.10.2021р. є надуманими та необґрунтованими. Посилання позивача на укладення оскаржуваного договору з юридичною особою, з якою боржник може перебувати під контролем третьої особи, як на підставу вважати договір фіктивним є безпідставним. Згідно п.8.4 Статуту ТОВ "Овруч Стоун" до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить, зокрема, надання згоди на укладання або затвердження укладених договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00грн.. Договір від імені ТОВ "Овруч Стоун" підписано директором Лащіліним Андрієм Йосиповичем, який діє на підставі Статуту. Вказує про те, що позивачем не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що Відповідач при укладанні договору діяв недобросовісно або нерозумно. Відповідач свої зобов`язання, передбачені договором виконав, перерахував на поточний рахунок ТОВ "Овруч Стоун" фінансову допомогу в загальному розмірі 10 000 000,00грн., що підтверджується первинними фінансовими документами. Фінансову допомогу ТОВ "Овруч Стоун" прийнято без жодних заперечень та не повернуто, як безпідставно набуте майно. ТОВ "Овруч Стоун" частково повернуто фінансову допомогу у сумі 1216500,00грн., що є свідченням схвалення такого правочину. Отже, одержання ТОВ "Овруч Стоун" від ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" фінансової допомоги та її подальше використання в своїй діяльності, часткове її повернення, в сукупності підтверджують схвалення ТОВ "Овруч Стоун" договору. Вважає, що такі дії сторін договору свідчать про реальний намір його укладення і виконання. Відтак, поведінка ТОВ "Овруч Стоун" в частині оскарження договору є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, оскільки діє всупереч своїй попередній поведінці в частині прийнятих на себе (частково виконаних) зобов`язань за договором №29/10 про поворотну фінансову допомогу від 29.10.2021р.. Щодо інших аргументів позивача вказує про наступне. Укладення додаткового договору №1. Згідно п.4.1 договору №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу, користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 28.10.2022р., включно. Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань (п.4.5 договору). Умови цього договору мають однакову зобов`язальну силу для обох сторін і можуть бути змінені лише за взаємною згодою з обов`язковим складанням додаткової угоди до договору (п.9.2 договору). Вважає, що чинне законодавство надає можливість сторонам договору на власний розсуд визначати його умови, які і становлять його зміст, а також встановлює загальний принцип обов`язковості договору, тобто належним чином укладений договір є обов`язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Сторони при підписанні договору погодили його умови та можливість зміни цих умов за взаємною згодою. Отже, керуючись п.9.2 договору та нормами Цивільного кодексу України, сторони дійшли взаємної згоди щодо зміни строку повернення фінансової допомоги до 15.01.2022р., внаслідок чого був укладений додатковий договір від 30.12.2021р. про внесення змін до договору. Зі змісту додаткового договору також вбачається: сторони підтвердили, що на момент укладання цього додаткового договору між ними немає неврегульованих спорів з приводу виконання договору; сторони не мають одна до одної ніяких зауважень, вимог або претензій; усі інші умови договору, не зазначені у цьому додатковому договорі, залишаються без змін, а сторони підтверджують по ним свої зобов`язання; цей додатковий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та є невід`ємною частиною договору. З огляду на викладене вважає, що твердження позивача, що укладання додаткового договору відбулось всупереч умовам договору, що в свою чергу свідчить про недотримання сторонами порядку внесення змін до основного договору та є підставою для визнання його недійсним, є необґрунтованим і безпідставними, суперечать п.9.2 договору, а також нормам Цивільного кодексу України щодо принципу свободи договору, порядку його укладання та зміни. Щодо порушення строку перерахування фінансової допомоги. Позивач стверджує, посилаючись на п.3.1 договору, ст.253 ЦК України, лист Міністерства юстиції України від 21.07.2005р. № 20-34-968, що фінансова допомога була перерахована з порушенням строку, визначеного договором. Сторони договору визначили надання поворотної безпроцентної фінансової допомогу протягом трьох банківських днів з моменту підписання цього договору (п.3.1 договору). Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами (п.4.5 договору). Оскільки договір був підписаний 21.10.2021р., тому ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД", керуючись п.3.1 договору, перерахував ТОВ "Овруч Стоун" фінансову допомогу в день підписання договору. Вважає, що посилання розпорядника майна на лист Міністерства юстиції України від 21.07.2005р. №20-34-968 є безпідставним, оскільки вказаний лист стосується надання роз`яснень щодо перебігу строків, відповідно до ст.5 Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, ст.253 Цивільного кодексу України та ст.241-1 Кодексу законів про працю України, тобто надані роз`яснення не стосуються договірних відносини, не є нормативно-правовим актом та має лише роз`яснювальний, інформаційний характер і не встановлює правових норм. Щодо листа №29-10/1 від 29.10.2021р. зазначає, що метою складення та направлення листа №29-10/1 від 29.10.2021р., відповідно до якого ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" просило вважати вірним призначення платежу: "Надання поворотної безвідсоткової допомоги, згідно договору №29/10 від 29.10.2021р., без ПДВ" 29.10.2021р., є інформування ТОВ "Овруч Стоун" про виконання зобов`язань за договором №29/10 від 29.10.2021р., з огляду на допущену технічну описку при здійсненні платежу за таким договором. Як зазначається вище, ТОВ "Овруч Стоун" прийняв надану допомогу та частково її повернув. При здійсненні платежу, ТОВ "Овруч Стоун" вірно вказав призначення платежу, що підтверджує вищенаведене. Окрім цього, уповноваженими представниками сторін було складено Акт звірки взаєморозрахунків, що додатково вказує на те, що сторони вірно розуміють дії одна одної в порядку виконання оскаржуваного договору. Вказує, що наразі є неспростованим факт отримання грошових коштів за оскаржуваним правочином. Визнання недійсним оскаржуваного договору матиме наслідком виникнення обов`язку у ТОВ "Овруч Стоун" повернути отримані за таким правочином кошти в розмірі наданої фінансової допомоги, яка становить 10 000 000,00грн.. Відтак, визнання недійсним оскаржуваного правочину жодним чином не сприятиме проведенню заходів в процедурі розпорядження майном, а лише призведе до виникнення негативних наслідків у вигляді збільшення зобов`язань боржника з 8 783 500,00грн. до 10 000 000,00грн., які через застосування реституції, будуть покладені на ТОВ "Овруч Стоун". На підставі зазначеного просить суд відмовити у задоволенні заяви.

ТОВ "Овруч Стоун" у відзиві зазначає про те, що між 29.10.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" (допомогодавець) та ТОВ "Овруч Стоун" (користувач), в особі директора ОСОБА_1 , було укладено договір №29/10 про поворотну фінансову допомогу, відповідно до умов якого допомогодавець зобов`язується надати у користування користувачеві поворотну безпроцентну фінансову допомогу, а користувач зобов`язується повернути її допомогодавцю в повному розмірі у визначений цим договором строк. 30.12.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та ТОВ "Овруч Стоун", в особі директора ОСОБА_1 , було укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р., відповідно до якого сторони домовилися п.4.1 договору викласти в наступній редакції: "4.1 користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 15.01.2022 року". 11.01.2022р. директором Лащіліним А.Й. від імені ТОВ "Овруч Стоун" було здійснено перерахування коштів в розмірі 1216 500,00грн. на користь ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД", з призначенням платежу: повернення ЗФД, згідно договору №29/10 від 29.10.2021р.. Вважає, що управління ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" та ТОВ "Овруч Стоун" здійснювалося однією особою. Так, провадження у справі №906/43/22 про банкрутство ТОВ "Овруч Стоун" було відкрито ухвалою Господарського суду Житомирської області від 08.02.2022р.. Станом на 30.12.2021р. у ТОВ "Овруч Стоун" вже було наявне прострочене зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами за кредитним договором №КК№2021-0164 від 06.09.2021р., строк сплати яких настав 05.12.2021р., а отже із наведеного слідує, що укладення оскаржуваного додаткового договору, яким строк повернення скорочується на 10 місяців, при ознаках неспроможності виконати свої поточні зобов`язання, свідчить виключно про те, що оскаржувані правочини були укладені з метою формування підконтрольної кредиторської заборгованості ТОВ "Овруч Стоун" перед відповідачем-1. Так, оскаржувані правочини відповідають зазначені нормі оскільки, змінюючи строк повернення фінансової допомоги за оскаржуваними правочинами та здійснюючи 11.01.2022р. оплату в сумі 1 216 500,00грн., ТОВ "Овруч Стоун" стало неспроможним виконати свої зобов`язання перед ТОВ "Східгазенерго" по договору поставки електроенергії, на підставі вимог за яким було відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "Овруч Стоун". Отже, виходячи з наведеного слідує, що оскаржувані правочини мають бути визнані недійсними. Додатково зазначає, що у ТОВ "Овруч Стоун" відсутній оригінал додаткового договору №1 від 30.12.2021р. про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10. Також зазначає, що відповідно до договору №29/10 про надання безпроцентної фінансової допомоги від 29.10.2021р. та договору про внесення змін від 30.12.2021р. директор ТОВ "Овруч Стоун" діяв на підставі статуту підприємства, тобто без відповідного рішення загальних зборів учасників. Отже, із зазначеного вбачається, що ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" ознайомившись зі статутом ТОВ "Овруч Стоун" достеменно знало про обмеження повноважень керівника на укладення даних правочинів, а тому такі правочини є недійсними через перевищення керівником своїх повноважень. На підставі зазначеного просить суд заяву розпорядника майна задовольнити.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 11.10.2022р. призначено засідання суду для розгляду справи по суті на 20.10.2022р..

19.10.2022 на адресу Господарського суду Житомирської області, через загальний відділ, від розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького А.С. надійшли додаткові письмові пояснення №02-30/1367 від 19.10.2022р..

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) заяву розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" Козирицького Андрія Сергійовича №02-21/1008 від 10.06.2022р. до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруч Стоун" про визнання недійсним договору №29/10 від 29.10.2021р. та додаткового договору №1 від 30.12.2021р. - задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ч.1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства, (Кодекс про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Відповідно до ст.7 Кодексу про банкрутство, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Водночас, слід виходити з положень ст.11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Матеріальний аспект захисту охоплюється положеннями глави 3 ЦК України, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

Сторона при зверненні до господарського суду повинна довести, що її суб`єктивне право порушено, не визнано чи оспорюється, а об`єктом захисту є її охоронюваний законом інтерес.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження, що істотно відрізняють це провадження від позовного.

Судом встановлено, що предметом спору є, заявлені в межах справи про банкрутство, вимоги розпорядника майна до юридичної особи, яка звернулась у справу про банкрутство з грошовими вимогами до боржника, про визнання недійсним договору, з підстав ст.42 Кодексу про банкрутство та на підставі ст.215 ЦК України.

Відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019р. у справі №487/10128/14-ц).

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом про банкрутство, який введено в дію з 21.10.2019р., а до введення в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Особливості спеціального закону у сфері банкрутства виключають можливість керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання в межах справи про банкрутство правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (як ст.42 Кодексу про банкрутство, так і ст.20 Закону про банкрутство (у редакції, чинній з 19.01.2013р.) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Критерієм для застосування норм ст.42 Кодексу про банкрутство та ст.20 Закону про банкрутство, у тому числі і до заяв, поданих після введення в дію цього Кодексу, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Отже, ст.42 Кодексу про банкрутство застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито після введення в дію цього Кодексу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.01.2022р. у справі №905/814/20).

Водночас слід зазначити, що у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.10.2021р. у справі №911/1012/13 викладено правову позицію про помилкове тлумачення судами того, що необхідно застосовувати норми закону про банкрутство (передбаченої ним спеціальної підстави для визнання недійсним договору), який діяв на момент укладення оспорюваного договору, оскільки застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника.

При цьому підтримано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02.06.2021р. у справі №904/7905/16, за якими "темпоральним критерієм застосування норми ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство".

Це означає, що у разі відкриття провадження у справі про банкрутство до 21.10.2019р. визнавати правочини боржника слід відповідно до положень ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а коли відкрито провадження у справі про банкрутство після 21.10.2019р., то відповідно слід застосовувати положення ст.42 КУзПБ у всій її повноті.

Вказана правова позиція також узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.05.2022р. у справі №910/15018/19 (910/14175/20) та від 29.11.2022р. у справі №916/329/21 (916/2710/21).

З огляду на викладене та враховуючи те, що провадження у справі про банкрутство №906/43/22 відкрито ухвалою суду від 08.02.2022р., тобто після введення в дію Кодексу про банкрутство (21.10.2019р.), колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про необхідність застосування при розгляді заяви про визнання недійсними правочинів положень ст.42 Кодексу про банкрутство.

Стосовно заявлених підстав визнання недійсним договору, слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.2 ст.42 Кодексу про банкрутство, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

- боржник уклав договір із заінтересованою особою;

- боржник уклав договір дарування.

Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Особливості спеціального закону у сфері банкрутства виключають можливість керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання в межах справи про банкрутство правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство (ст.42 Кодексу про банкрутство) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Також, поряд з закріпленими у законодавстві підставами, суд досліджує наявність підстав для визнання недійсними договорів, з урахуванням позиції викладеної у постанові Верховного суду від 08.07.2020р. у справі №906/204/16.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ці норми передбачають додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом. Передбачені спеціальні підстави заявлення вимог про визнання правочинів недійсними і спростування майнових дій та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство.

У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника, кредитор (інші особи) зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, отримане від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Вказана процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за такими правочинами активів. Можливість оспорення та спростування майнових дій боржника насамперед необхідна для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах конкурсних кредиторів.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема, Кодексом про банкрутство.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа, зокрема, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Приписами Цивільного кодексу та Кодексу про банкрутство визначено підстави визнання недійсними договорів та саме правочинів боржника.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, нормами Кодексу про банкрутство встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаних у Кодексі про банкрутство строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведених норм.

Отже, підлягають перевірці судом обставини укладення оспорюваного договору на наявність ознак, визначених ст.42 Кодексу про банкрутство.

Як свідчать матеріали справи, розпорядником майна визначено наступні підстави для визнання договору недійсним:

- договори мають ознаки фіктивності, оскільки їх було укладено між заінтересованими особами;

- керівником було перевищено повноваження під час укладання договорів.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору .

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами підпункту 14.1.257. Податкового кодексу України, фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, що 29.10.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" (допомогодавець) та ТОВ "Овруч Стоун" (користувач) укладено договір №29/10 про поворотну безпроцентну фінансову допомогу (далі - договір), згідно п.1.1 якого, допомогодавець зобов`язується надати у користування користувачеві поворотну безпроцентну фінансову допомогу, а користувач зобов`язується повернути її допомогодавцю в повному розмірі у визначений договором строк.

Розмір поворотної фінансової допомоги, яка надається допомогодавцем користувачеві за цим договором становить 10 000 000,00грн. (п.2.1 договору).

30.12.2021р. між сторонами було підписано додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10, відповідно до якого внесено зміни та викладено п.4.1 договору у наступній редакції: 4.1 користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 15.01.2022р..

Згідно платіжного доручення №1621 від 11.01.2022р. ТОВ "Овруч Стоун" перерахувало на користь ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" 1 216 500,00грн. з призначенням платежу - повернення ЗФД згідно договору №29/10 від 29.10.2021р. без ПДВ.

Стосовно доводів для визнання недійсним договору, в частині порядку виконання умов договору та відсутності доказів (докази надсилання листа про погодження призначення платежу), слід зазначити наступне.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.06.2020р. у справі №177/1942/16-ц ).

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (п.57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (висновки у пунктах 72 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).

Водночас, у даному випадку не підлягають дослідженню питання щодо порядку виконання сторонами (невиконання чи неналежне виконання) договору, наразі суд повинен дослідити саме наявність чи відсутність підстав для визнання договору недійсним, які існували саме в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Враховуючи зазначене вище та те, що порушення умов та порядку виконання договору, не є підставою для визнання його недійсним, суд не приймає доводи та заперечення в цій частині.

Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому, ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, заздалегідь знають, що він не буде виконаний.

Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Під час розгляду відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, такий правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 15.06.2021р. у справі №922/2495/21.

Судом встановлено, що сторонами вчинено дії на виконання своїх обов`язків за договором.

Зокрема, 29.10.2021р. ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" перерахувало на користь ТОВ "Овруч Стоун" - 10 000 000,00грн..

11.01.2022р. ТОВ "Овруч Стоун" перерахувало на користь ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" - 1 216 500,00грн..

Також, матеріали справи містять Акт звірки укладений між ТОВ "Овруч Стоун" та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", відповідно до якого заборгованість ТОВ "Овруч Стоун" становить 8 783 500,00грн..

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що обставини, з якими закон пов`язує визнання правочину фіктивним на момент його вчинення, під час розгляду справи судом не встановлено, а тому, доводи заявника в цій частині судом не приймаються до уваги.

Водночас, стосовно вимог заяви про підписання договорів особою з перевищенням повноважень, слід зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6, ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 2 ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч.2 ст.207 ЦК України).

Згідно ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

За приписами ст.ст.92, 97, 99 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

З огляду на положення ст.ст.92, 241 ЦК України, вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абз.1 ч.2 ст.98 цього Кодексу.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю.

Також, ч.1 ст.92 ЦК України визначає, що особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на положення ст.237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Водночас, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, ч.3 ст.92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Частиною 4 ст.92 ЦК України встановлено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Отже, закон вимагає, щоб виконавчий орган юридичної особи діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами такої юридичної особи, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов`язок відшкодувати завдані юридичній особі збитки.

Зокрема, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2019р. у справі №910/22198/17.

Стаття 145 ЦК України передбачає, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Згідно ст.11 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон), установчим документом товариства є статут; у статуті товариства зазначаються відомості, зокрема про, органи управління товариством, їх компетенцію, порядок прийняття ними рішень.

Відповідно до ст.28 Закону, органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.

У відповідності до ст.39 Закону, виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства.

До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно ст.44 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", статут товариства може встановлювати особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

У відповідності до ч.ч.1, 2, 4 ст.62 Закону України "Про господарські товариства", у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Членами виконавчого органу можуть бути також і особи, які не є учасниками товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Судом встановлено, що 29.10.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та ТОВ "Овруч Стоун" укладено договір №29/10 про поворотну фінансову допомогу (договір).

Згідно п.2.1 договору, розмір поворотної фінансової допомоги, яка надається допомогодавцем користувачеві за цим договором становить 10 000 000,00грн..

У відповідності до п.4.1 договору, користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 28.10.2022р..

Також, 30.12.2021р. між ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" та ТОВ "Овруч Стоун", було укладено додатковий договір №1 про внесення змін до договору про поворотну безпроцентну фінансову допомогу від 29.10.2021р. №29/10 (додатковий договір), згідно якого сторони домовилися п.4.1 договору викласти в наступній редакції: "4.1 користувач зобов`язаний повернути допомогодавцю надану за цим договором поворотну безпроцентну фінансову допомогу в повному розмірі не пізніше 15.01.2022р.".

Таким чином, додатковим договором було змінено істотну умову договору.

Додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору. І саме до додаткової угоди можуть застосовуватись вимоги ст.654 ЦК України, а також положення про нікчемність.

За приписами ст.654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Враховуючи викладене вище, слід дійти висновку, що порядок укладання додаткового договору повинен відповідати порядку укладення основного договору, адже строк виконання зобов`язання є істотною умовою і у даному випадку він зменшений, за відсутності відповідного рішення Загальних зборів учасників.

Як вбачається з матеріалів справи, в преамбулі договору від 29.10.2021р. вказано, що договір укладено між ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД", в особі директора, з однієї сторони та ТОВ "Овруч Стоун" в особі директора ОСОБА_1 , що діє на підставі статуту, з другої сторони.

В преамбулі додаткового договору від 30.12.2021р. вказано, що договір укладено між ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД", в особі директора, з однієї сторони та ТОВ "Овруч Стоун" в особі директора ОСОБА_1 , що діє на підставі статуту, з другої сторони.

З огляду на викладене, контрагент був обізнаний на підставі чого діє директор ТОВ "Овруч Стоун".

Протоколом №74 загальних зборів учасників ТОВ "Овруч Стоун" від 12.03.2020р. було затверджено нову редакцію статуту підприємства.

Згідно п.8.4 ст.8 Статуту ТОВ "Овруч Стоун" визначено, що до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить, зокрема, надання згоди на укладання або затвердження укладених договорів (правочинів) на суму, що перевищує 100 000,00грн..

У відповідності до п.9.7 ст.9 Статуту ТОВ "Овруч Стоун", директор товариства укладає правочини, договори, контракти, у тому числі зовнішньоекономічні, на суму, що не перевищує 100000,00грн.. Укладення правочинів, договорів, контрактів, в тому числі зовнішньоекономічних на суму, що перевищує 100 000,00грн., здійснюється директором за рішенням загальних зборів учасників.

Оскаржуваний правочин свідчить, що його сума становить 10 000 000,00грн., а отже для його укладення керівнику має бути наданий дозвіл загальних зборів учасників ТОВ "Овруч Стоун".

Згідно договору №29/10 про надання безпроцентної фінансової допомоги від 29.10.2021р. та договору про внесення змін від 30.12.2021р. директор ТОВ "Овруч Стоун" діяв на підставі статуту підприємства, тобто без відповідного рішення загальних зборів учасників.

Наявність згоди загальних зборів учасників товариства свідчить про дотримання встановленого статутом порядку щодо укладення відповідного правочину виконавчим органом товариства і надає цьому правочину відповідної "легітимності". Також є доказом добросовісності (п.6 ст.3 ЦК України) виконавчого органу товариства (певний стандарт поведінки виконавчого органу, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів самої юридичної особи від імені якої діє такий орган).

Як встановлено судом, що договір у даній справі укладено на суму, що перевищує 100000,00грн., у зв`язку з чим вбачаються ознаки перевищення керівником підприємства своїх повноважень., тобто дії директора можна кваліфікувати як недобросовісні та нерозумні, і як наслідок такі що тягнуть за собою визнання недійсним укладеного правочину, а також додаткового договору.

За приписами ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (ст.241 ЦК України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.11.2018р. у справі №910/19179/17.

З огляду на викладене, директор ТОВ "Овруч Стоун" при укладенні договору та додаткового договору зобов`язаний був діяти на підставі рішень, прийнятих загальними зборами учасників товариства по кожному договору.

Відсутність відповідних рішень загальних зборів, за наявності укладення таких правочинів виконавчим органом товариства, може бути підставою для визнання цього договору недійсним.

Також, слід звернути увагу на те, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавстві.

Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.03.2021р. у справі № 904/2073/19.

Також, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Водночас, відсутність станом на момент укладення відповідного договору у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформації щодо наявності обмежень у директора такої юридичної особи відповідно до ч.3 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" може бути врахована у спорі з третіми особами лише у випадку, коли третя особа не знала і не могла знати ці відомості. Тобто відсутність відповідних відомостей має бути оцінена в сукупності з іншими доказами у справі.

Таким чином, з огляду на наявність посилання в договорі на здійснення повноважень представником на підставі статуту, ознайомлення її контрагентів з обсягом повноважень такої особи відповідно до змісту статуту входить у межі звичайної обачності при укладенні договору

При цьому, слід врахувати, що Статут ТОВ "Овруч Стоун" містить конкретні обмеження щодо суми правочинів, які не вимагають дослідження іншої документації ТОВ "Овруч Стоун".

Отже, якщо статут юридичної особи та Єдиний державний реєстр містять взаємовиключну інформацію про наявність або відсутність обмежень у особи на підписання певного договору (угоди), зокрема як у даній справі, суд дійшов до висновку, що відомості статуту такої юридичної особи мають перевагу над даними, що містяться у Реєстрі, оскільки відповідно до обставин конкретної справи сторона договору повинна у межах звичайної обачності перевірити наявність або відсутність повноважень посадової особи на вчинення таких дій згідно з положеннями статуту.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що вчинення директором ТОВ "Овруч Стоун" дій на виконання договору (перерахування коштів), не можна вважати схваленням договору за відсутності відповідного рішення загальних зборів ТОВ "Овруч Стоун", прийняття якого є обов`язковим в силу положенням Статуту, оскільки зазначені дії були вчинені саме тієї особою, яка діяла з перевищенням своїх повноважень.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019р. у справі №910/2030/18.

Матеріали справи не містять та суду не надано рішення Загальних зборів ТОВ "Овруч Стоун" про схвалення правочину, так як схвалення правочину, в даному випадку, відбувається у такій же формі, як і надання згоди на його укладення.

Однак, вчинення дій директором на схвалення договору не можна вважати схваленням без відповідного рішення Загальних зборів, а тому дії директора щодо укладення договору є перевищенням повноважень

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №911/1605/20 від 20.07.2021р..

Враховуючи вище викладене, судом не прийнято доводи ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" щодо того, що одержання ТОВ "Овруч Стоун" від ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" фінансової допомоги та її подальше використання в своїй діяльності, часткове її повернення, в сукупності підтверджують схвалення ТОВ "Овруч Стоун" договору.

Відтак, зважаючи на вищевикладене слід дійти висновку, що без схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені директором з перевищенням повноважень, тягне за собою визнання такого правочину недійсним, тому судом також прийнято доводи заявника у цій частині, оскільки вони підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Відносно покликань заявника про те, що договори укладено між заінтересованими особами, слід зазначити наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" та ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - фізична особа, яка незалежно від формального володіння має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або господарську діяльність юридичної особи безпосередньо або через інших осіб, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною часткою, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування, а також вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов`язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління, або яка має можливість здійснювати вплив шляхом прямого або опосередкованого (через іншу фізичну чи юридичну особу) володіння однією особою самостійно або спільно з пов`язаними фізичними та/або юридичними особами часткою в юридичній особі у розмірі 25 чи більше відсотків статутного капіталу або прав голосу в юридичній особі.

За приписами ст.1 Кодексу про банкрутство, заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Якщо правочини у підозрілий період вчиняються із заінтересованими особами, повинна діяти ще одна правова презумпція, оскільки заінтересована особа знає про стан неплатоспроможності боржника при вчиненні правочину. Ця презумпція стосується осіб передбачених у ст.1 Кодексу про банкрутство, де визначено коло заінтересованих осіб, а дія такої презумпції повинна накладати тягар доказування і на заінтересовану особу.

Вказана правова позиція викладене у правовому висновку Верховного Суду у справі №910/6179/17, постанова від 30.01.2019р..

Як встановлено судом першої інстанції, зокрема, на обґрунтування наявності пов`язаності ТОВ "Овруч Стоун" та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД" через одного й того самого кінцевого бенефіціарного власника суду розпорядником майна надано пояснення і докази, які долучені до матеріалів справи №906/43/22 (а.с.76-81, 92-98, 130-135, 136-141, т.14), а саме:

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №40, отриманого 06.10.2022р. зазначено, що станом на 29.10.2021р. Кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Овруч Стоун" () виступає ОСОБА_2 (адреса - АДРЕСА_1 );

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №18, отриманого 06.10.2022р. зазначено, що станом на 29.10.2021р. Кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Торгівельний Дім "Агроімпорт ЛТД" () виступає ОСОБА_2 (адреса - АДРЕСА_1 );

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №75, отриманого 06.10.2022р. зазначено, що станом на 30.12.2021р. Кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Овруч Стоун" () виступає ОСОБА_2 (адреса - АДРЕСА_1 );

- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 88, отриманого 06.10.2022р. зазначено, що станом на 30.12.2021р. Кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Торгівельний Дім "Агроімпорт ЛТД" () виступає ОСОБА_2 (адреса - АДРЕСА_1 ).

Враховуючи встановлене, суд дійшов до висновку, що договора укладено із заінтересованою особою, так як під час укладання цих договорів, ОСОБА_2 являвся одночасно кінцевим бенефіціарним власником ТОВ "Овруч Стоун" та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", тобто договора укладено з юридичною особою, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, що є підставою для визнання договорів недійсними на підставі ч.2 ст.42 Кодексу про банкрутство.

Крім того, слід зазначити, що укладення оспорюваних договорів мало наслідком збільшення кредиторської заборгованості ТОВ "Овруч Стоун", що в свою чергу порушує права та майнові інтереси інших кредиторів, в тому числі в частині розміру погашення їх вимог, що в свою чергу завдає таким кредиторам збитків.

Водночас, банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, з огляду на викладене в сукупності, колегія суддів погоджується висновками місцевого господарського суд про наявність підстав для визнання договорів недійсними (договір укладено із заінтересованою особою; при укладанні договору директором перевищено повноваження).

Водночас, заперечення ТОВ "ТД "Агроімпорт ЛТД" про те, що визнання недійсним оскаржуваного правочину жодним чином не сприятиме проведенню заходів в процедурі розпорядження майном, а лише призведе до виникнення негативних наслідків у вигляді збільшення зобов`язань боржника з 8 783 500,00грн. до 10000000,00грн., які через застосування реституції, будуть покладені на ТОВ "Овруч Стоун", судом не прийнято оскільки зазначене не стосується предмету спору у даній справі.

Також, слід зазначити, що відповідно до ч.3 ст.44 Кодексу України з процедур банкрутства, розпорядник майна зобов`язаний, зокрема, вживати заходів для захисту майна боржника, а згідно ч.9 ст.44 Кодексу України з процедур банкрутства, розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у томі числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом, а також позовів щодо визнання недійсними актів, прийнятих у процедурі розпорядження майном щодо зміни організаційно-правової форми боржника, а тому арбітражний керуючий виконує свої обов`язки розпорядника майна ТОВ "Овруч Стоун" шляхом подання заяви про визнання недійсним правочину, укладеного боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом з метою вжиття дій щодо захисту майна боржника ТОВ "Овруч Стоун".

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про наявність підстав, визначених Кодексом України з процедур банкрутства та Цивільним Кодексом, для визнання договорів недійсними, у зв`язку з чим заяву розпорядника майна боржника слід задовольнити.

Згідно ч.3 ст.42 Кодексу про банкрутство, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Таким чином, враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агроімпорт ЛТД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 20.10.2022р. у справі №906/43/22(906/366/22) без змін.

2. Справу №906/43/22(906/366/22) повернути до Господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "13" січня 2023 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Саврій В.А.