ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/2488/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання -Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна",

представник позивача - Здоренко В.С., адвокат (ордер від 10.01.2023 № 1323467),

відповідач - Грищенко Ірина Миколаївна,

представник відповідача - Скрипчук М.Є., адвокат (ордер від 03.11.2022 № 1159717); Рубан І.В., адвокат (ордер від 16.01.2023 № 1261260),

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2022 (головуючий суддя Головіна К.І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 (головуючий Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М. і Майданевич А.Г.)

у справі № 910/2488/21

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (далі - Товариство, позивач)

до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач)

про стягнення 1 293 512,20 грн

та за зустрічним позовом ОСОБА_1

до Товариства

про визнання недійсним договору.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором фінансового лізингу від 05.09.2012 № 00005718 (далі - Договір) у розмірі 1 293 512,20 грн, з яких 413 029,09 грн - заборгованість, 214 971,36 грн - інфляційні втрати, 57 339,26 грн - 3 % річних, 161 069,72 грн - компенсація понесених витрат та 447 102,77 грн - упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем (лізингоодержувачем) зобов`язань за Договором у частині своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість.

У свою чергу ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до Товариства про визнання недійсним Договору, а також усіх додатків та доповнень до цього договору.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 не укладала і не підписувала з Товариством Договору, додатків, доповнень до нього та інших документів, що стосуються даного правочину, у тому числі заяви від 06.03.2014 про продовження фінансування за цим договором, оскільки ОСОБА_1 тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання вказаних документів була відсутня на території України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.02.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства інфляційні втрати у розмірі 72 296,81 грн, 3 % річних у розмірі 36 052,29 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 625,24 грн. У задоволенні решти первісних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного ОСОБА_1 до Товариства про визнання недійсним Договору відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані наявністю правових підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 72 296,81 грн та 3 % річних у розмірі 36 052,29 грн, а також недоведеністю підстав для визнання Договору недійсним.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення первісного позову та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням клопотання про долучення до матеріалів справи уточненої касаційної скарги), в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права та на те, що судами при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду, яка прийнята в іншій справі у подібних правовідносинах, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині та прийняти нове рішення в частині задоволення первісного позову, яким відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, а в частині відмови у задоволенні зустрічного передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

- ухвалюючи рішення в оскаржуваних частинах, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 щодо зобов`язання сплати 3% річних та інфляційних втрат у взаємозв`язку із застосуванням позовної давності (статті 257, 267, 625 Цивільного кодексу України; далі - ЦК України) у подібних правовідносинах;

- суди необґрунтовано відхилили клопотання учасника справи.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, касаційну скаргу - без задоволення. Також у відзиві наведено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, які Товариство очікує понести у зв`язку з розглядом справи та заявлено про те, що Товариство бажає подати докази понесення таких витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у даній справі. Вказана заява Судом буде розглянута відповідно до вимог та строків встановлених статтями 129, 221 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що до матеріалів справи долучено Договір, сторонами якого є Товариство (лізингодавець) та фізична особа-підприємець Грищенко Ірина Миколаївна (лізингоодержувач), за умовами якого лізингоодержувач купує об`єкт лізингу (транспортний засіб Аudi А5 1.8 TFSI, рік виробництва 2012, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 ) після завершення погодженого строку лізингу за купівельною ціною, визначеною лізингодавцем. Вартість об`єкта лізингу становить еквівалент 53 252,00 долара США, авансовий платіж: еквівалент 18 638,20 доларів США, кількість лізингових платежів: 60, строк лізингу (місяців): 60, лізинговий платіж: еквівалент 1 022,90 доларів США, адміністративний платіж: еквівалент 798,78 доларів США, процентна ставка: змінна відповідно до пункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

У додатку до Договору сторони передбачили Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (далі - Загальні умови).

Згідно з пунктом 3.3 Загальних умов лізингоодержувач користується об`єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного українського законодавства та забезпечує експлуатацію об`єкта лізингу у відповідності до цього контракту.

Пунктом 3.4 Загальних умов передбачено, що після завершення строку лізингу за контрактом лізингоодержувач придбаває об`єкт лізингу у Порше Лізинг Україна (Товариства) за купівельною ціною, що буде визначена Порше Лізинг Україна з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають здійсненню за цим контрактом.

Відповідно до пункту 6.1 Загальних умов для експлуатації об`єкта лізингу лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме на користь Порше Лізинг Україна платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід`ємну частину цього контакту, та інших положень контракту, кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов`язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов`язані з контрактом.

Згідно з пунктом 6.5 Загальних умов лізингові платежі перераховуються лізингоодержувачем на рахунок, зазначений Порше Лізинг України у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Пунктами 12.1, 12.2 Загальних умов передбачено, що строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування). Строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі лізингоодержувачем об`єкта лізингу.

Відповідно до пункту 13.1 Загальних умов лізингоодержувач зобов`язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна повернути об`єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту.

Згідно з пунктом 13.7 Загальних умов якщо лізингоодержувач відмовляється від повернення або затримує повернення об`єкта лізингу, Товариство має право вилучити об`єкт лізингу без попередньої згоди лізингоодержувача у визначеному законодавством порядку, у тому числі в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів сторони погодили графік та суму сплати лізингових платежів Фізичної особи підприємця Грищенко Ірини Миколаївни, останнім днем внесення яких є 15.08.2017.

Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Судами встановлено, що на виконання умов Договору Товариство передало лізингоодержувачу - фізичній особі-підприємцю Грищенко Ірині Миколаївні об`єкт лізингу, а саме автомобіль Аudi А5 1.8 TFSI, рік виробництва 2012, шасі № НОМЕР_1 , що підтверджується актом прийому-передачі від 24.09.2012 року, внаслідок чого у лізингоодержувача виник обов`язок сплачувати лізингові платежі.

06.03.2014 Грищенко І.М. звернулась до Товариства із заявою, у якій просила продовжити строк фінансування за Договором до семи років, у зв`язку з чим до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів були внесені зміни, відповідно до яких останнім днем сплати лізингових платежів сторони визначили 15.09.2019.

Проте Грищенко І. М. у період з 16.03.2014 по 17.07.2014 неналежним чином виконала свої зобов`язання щодо сплати лізингових платежів та у неї виникла заборгованість за договором фінансового лізингу, тому у грудні 2015 року Товариство звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості у сумі 493 065,19 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.03.2016 у справі № 910/32738/15, що набрало законної сили, позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни заборгованість за несплаченими лізинговими платежами за період з 16.03.2014 по 17.07.2014 на суму 40 545,05 грн, пеню у сумі 3 991,45 грн, 3 % річних у розмірі 1 062,84 грн, збитки, понесені Товариством за вчинення виконавчого напису у сумі 3 500,00 грн та судовий збір у розмірі 736,49 грн. У решті позовних вимог було відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, господарським судом також були встановлені обставини, що у зв`язку з наявністю у фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни заборгованості за Договором, 07.07.2014 Товариство направило на її адресу вимогу від 03.07.2014 про відмову від Договору та повернення об`єкта лізингу лізингодавцю протягом 10 робочих днів з дня доставки фізичній особі-підприємцю Грищенко Ірині Миколаївні цього повідомлення. Проте, вказана вимога була повернута Товариству 08.08.2014 у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення.

Водночас під час розгляду вказаної справи суд встановив, що 04.10.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняк А.М. був вчинений виконавчий напис № 1656 про зобов`язання фізичної особи-підприємця Грищенко Ірини Миколаївни повернути Товариству автомобіль Аudi А5 1.8 TFSI, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , а 21.10.2014 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом від 04.10.2014 № 1656.

Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином суди дійшли висновку, що рішенням господарського суду у справі № 910/32738/15, яке набрало законної сили, був встановлений факт порушення відповідачем умов договору фінансового лізингу у період з 16.03.2014 по 17.07.2014, що спричинило його розірвання (припинення) з боку Товариства та вилучення транспортного засобу, що є об`єктом лізингу, у порядку, передбаченому пунктами 13.1, 13.6 Загальних умов і вказані обставини відповідно до статті 75 ГПК України мають преюдиціальне значення і не потребують повторного доказування у даній справі.

Що ж до визначення дати розірвання Договору, то суди виходили з того, що відповідно до статті 188 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з пунктом 12.6.1 Загальних умов Товариство має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та на повернення об`єкта лізингу, зокрема, у випадку якщо лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов`язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Пунктом 12.13 Загальних умов передбачено, що, у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що Договір на час розгляду даного спору є розірваним у односторонньому порядку з 21.07.2014 (на 10-й робочий день з дня надіслання позивачем відповідного письмового повідомлення).

При цьому об`єкт лізингу був повернутий лізингодавцю - Товариству лише 09.02.2018 під час примусового виконання виконавчого напису від 04.10.2014 № 1656, що підтверджується постановою державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 09.02.2018. Вказаний об`єкт цього ж дня Товариство повернуло дилеру - ТОВ "Автосоюз", про що свідчить відповідний акт прийому-передачі від 09.02.2018.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до первісних позовних вимог, позивач просить стягнути плату за фактичне користування об`єктом лізингу за період з 16.08.2014 по 16.01.2018, тобто після розірвання Договору, у розмірі 413 029,09 грн.

Згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Пунктом 13.1 Загальних умов передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний у строки, встановлені Порше Лізинг Україна, повернути об`єкт лізингу у всіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту.

Відповідно до пункту 12.9 Загальних умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту лізингоодержувач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Згідно з пунктом 6.17 Загальних умов, зокрема, у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Товариства відповідно до пункту 12 контракту лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об`єктом лізингу.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене та зважаючи, що Грищенко І.М. не повернула об`єкт лізингу у визначений Товариством строк та користувалась об`єктом лізингу поза межами дії Договору з 22.07.2014 по 09.02.2018, суди дійшли висновку, що у відповідача виник обов`язок з оплати лізингових платежів за фактичне користування об`єктом лізингу в сумі 413 029,09 грн за період з 16.08.2014 по 16.01.2018.

При цьому судами встановлено, що представник відповідача подав заяву, у якій просив застосувати наслідки спливу позовної давності до заявленої позивачем суми.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тому судами було враховано, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушені право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Водночас позивач просить стягнути з відповідача плату за фактичне користування об`єктом лізингу (основну заборгованість), яка виникла за період з 16.08.2014 по 16.01.2018, проте з даним позовом звернувся до суду 16.02.2021, тобто поза межами 3-річного строку позовної давності.

Що ж до заяви позивача про поновлення пропущеного строку позовної давності, то судами встановлено, що вона мотивована тим, що порушення зобов`язань з боку відповідача за Договором розпочалось з 2014 року, але з прийняттям рішення господарським судом міста Києва від 14.03.2016 у справі № 910/32738/15 (про стягнення заборгованості з ФОП Грищенко Ірини Миколаївни) відбулось переривання строку позовної давності. Також, на думку позивача, поважною причиною пропуску строку позовної давності стало неодноразове звернення Товариства з позовами до ФОП Грищенко Ірини Миколаївни про стягнення заборгованості за фактичне користування об`єктом лізингу (після припинення договору) та відкриття судом проваджень у справах № 910/4661/19, № 910/14532/19, № 910/674/21, незважаючи на подальше залишення цих позовів без розгляду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судами встановлено, що Товариство з позовними вимогами до ФОП Грищенко Ірини Миколаївни у справі № 910/32738/15 про стягнення заборгованості за Договором у розмірі 493 065,19 грн за період з 16.03.2014 по 17.07.2014, звернулось у грудні 2015 року, у зв`язку з чим ухвалою господарського суду міста Києва від 30.12.2015 у вказаній справі було порушене провадження, а у подальшому вказану заборгованість рішенням господарського суду міста Києва від 14.03.2016 було частково стягнуто на користь Товариства.

Проте позивач у даній справі просить стягнути з відповідача інший борг у сумі 413 029,09 грн, що виник у відповідача за інший період - з 16.08.2014 по 16.01.2018.

Тобто цей борг не є частиною заборгованості, що була заявлена у справі № 910/32738/15.

При цьому суди прийняли до уваги те, що про стягнення заборгованості, яку позивач просить стягнути у даній справі, останній вже неодноразово звертався до суду з позовами, зокрема, у квітні 2019 року, у жовтні 2019 року, у січні 2021 року.

Ухвалами господарського суду міста Києва від 16.04.2019 у справі № 910/4661/19, від 04.11.2019 у справі № 910/14532/19 за позовами, поданими у квітні 2019 року та у жовтні 2019 року, було відкрите провадження у справах, однак, указані позови ухвалами господарського суду від 12.09.2019 та від 05.03.2020, які набрали законної сили, були залишені без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 ГПК України, а ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2021 поданий Товариством у січні 2021 позов був повернутий позивачу на підставі пункту 4 статті 174 ГПК України.

Водночас пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

З огляду на викладене та у зв`язку з пропуском позовної давності суди дійшли висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення основної заборгованості.

Стосовно первісних позовних вимог у частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 214 971,36 грн та 3 % річних у розмірі 57 339,26 грн за період з 16.08.2014 по 13.01.2021, судами встановлено, згідно із статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на встановлене судами прострочення виконання відповідачем його грошового зобов`язання, вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційної складової боргу визнані ними такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, суди прийняли до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності.

При цьому судами було прийнято до уваги те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплати суми боргу з урахуванням 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушеного грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 16.02.2021, то суди дійшли висновку, що правильним розрахунком 3% річних та інфляційних витрат буде таке нарахування за період з 16.02.2018 по 13.01.2021 (кінцева дата нарахування зазначена позивачем).

Таким чином суди здійснивши власний перерахунок сум 3% річних та інфляційних витрат, дійшли висновку, що з відповідача підлягає стягненню інфляційна складова боргу у сумі 72 296,81 грн та 3 % річних у сумі 36 052,29 грн.

Що ж до первісних позовних вимог про компенсацію понесених витрат у сумі 161 069,72 грн, нарахованих позивачем на підставі пункту 8.2.3 Загальних умов, то судами встановлено, що вказаний пункт Загальних умов передбачає, що у випадку прострочення сплати платежу до лізингоодержувача застосовуються наступні санкції, зокрема, компенсація будь - яких витрат, понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту. Зазначені штрафні санкції підлягають виплаті лізингоодержувачем упродовж 10 робочих днів після надіслання відповідної вимоги Порше Лізинг Україна, незважаючи на можливе розірвання контракту Порше Лізинг Україна.

У якості понесених витрат позивач зазначив про сплату ним юридичних послуг у зв`язку з досудовим врегулюванням спору з відповідачем, на підтвердження чого надав складені Товариством та товариства з обмеженою відповідальністю ?Юридична компанія ?Тріпл Сі? акти наданих послуг, які містяться у матеріалах справ, на загальну суму 280 842,82 грн, а також про сплату послуг зі зберігання об`єкта лізингу, що підтверджується складеними позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю ?Автосоюз? актами надання послуг від 28.02.2018 № 122 за лютий 2018 на суму 5 600,00 грн, від 31.03.2018 № 250 за березень 2018 на суму 1 600,00 грн.

Водночас судами встановлено, Договір припинив свою дію 21.07.2014, у зв`язку з чим дія пункту 8.2.3 Загальних умов цього договору також була припинена, у той час, як витрати на оплату юридичних послуг та послуг зберігання були понесені позивачем після розірвання Договору - у грудні 2017 року та лютому/березні 2018 року.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог у частині стягнення компенсації понесених витрат на суму 161 069,72 грн.

Розглядаючи первісний позов у частині стягнення упущеної вигоди у розмірі 447 102,77 грн, заявленої позивачем на підставі статей 224, 225 ГК України та пункту 12.9 Загальних умов, судами встановлено, що відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.

Відповідно до пункту 12.9 Загальних умов у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, а також, якщо Товариство вимагає повернення об`єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов`язаний впродовж 10 робочих днів від дати одержання відповідного запиту сплатити Товариству будь-яку різницю між вартістю об`єкта лізингу (тобто, сумою грошових коштів, що була фактично отримана Товариством в результаті продажу об`єкта лізингу) та лізинговими платежами, що залишились несплаченими відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишились несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою Товариства та має бути відшкодована лізингодавцю лізингоодержувачем відповідно до умов контракту та чинного законодавства. Зобов`язання щодо сплати такої різниці залишається чинним до моменту виконання лізингоодержувачем, у тому числі після закінчення строку лізингу/розірвання контракту.

Обов`язок доведення наявності порушення з боку відповідача покладено чинним законодавством України на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками. При цьому позивач повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином, тобто довести ту обставину, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу та що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Судами встановлено, що розмір упущеної вигоди у сумі 447 102,77 грн позивач обґрунтовує рахунками-фактури за період з березня 2014 року по січень 2018 року, за якими заборгованість зі сплати вартості об`єкта лізингу становить 383 069,06 грн; графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) від 07.03.2014, за яким станом на 09.02.2018 залишок виплати відшкодування вартості об`єкта лізингу становить 256826,65 грн, що за курсом ПАТ ?КІБ Креді Агріколь? еквівалентно 9 475,25 доларів США; договором купівлі-продажу від 02.07.2018, предметом якого є автомобіль Аudi А5, шасі № НОМЕР_1 , на суму 267 310,07 грн, укладеним Товариством та товариством з обмеженою відповідальністю ?КарпатиАвтоцентр?, актом прийому-передачі автомобіля.

Водночас розрахунок позивача упущеної вигоди на суму 447 102,77 грн містить наступні складові: 383 069,06 грн (заборгованість за виставленими рахунками щодо відшкодування вартості об`єкта лізингу за період: березень 2014 року - січень 2018 року) + 256 826,65 грн (залишок виплати відшкодування об`єкта лізингу станом на 09.02.2018) - 267 310,07 грн (кошти отримані від реалізації об`єкта лізингу) = 372 585,64 грн * 1,2 (ПДВ) = 447 102,77 грн.

Разом з тим, суди дійшли висновку, що вимоги позивача про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 447 102,77 грн є необґрунтованими та заснованими на припущеннях, оскільки призначення платежу у рахунках-фактурах за період: березень 2014 року - січень 2018 року на суму 383069,06 грн, є тотожними призначенню платежів за графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів на суму 256 826,65 грн станом на 09.02.2018, при тому, що позивач зазначив до стягнення обидві суми.

При цьому матеріали справи не містять і позивачем не було надано судам детального розрахунку цих сум, як і не надано обґрунтування щодо конвертації 256 826,65 грн в іноземну валюту за курсом саме ПАТ ?КІБ Креді Агріколь?.

Також щодо продажу позивачем предмета лізингу на суму 267 310,07 грн, то судами встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких доказів оплати його покупцем, у той час, як у пункті 12.9 Загальних умов передбачено, що вартість об`єкта лізингу має бути підтверджена фактичним отриманням коштів позивачем в результаті продажу об`єкта лізингу.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що ж до зустрічного позову про визнання недійсним Договору, то судами встановлено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто правомірність правочину презюмується.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Судами встановлено, що як на підставу визнання недійсним Договору ОСОБА_1 вказує на те, що нею не підписувались ні договір, ні додатки та доповнення до цього договору, у тому числі додатки від 05.09.2012 "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу", "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)", акт прийому-передачі від 24.09.2012 до Договору, додаткова угода від 07.03.2019 до Договору, додаток від 07.03.2014 "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування)".

Водночас судами враховано, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що договір фінансового лізингу (з урахуванням додатків та доповнень до нього) містить всі істотні умови, які є необхідними для такого виду правочинів, зокрема, предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того судами враховано, що під час розгляду справи № 910/32738/15 за позовом Товариства до ФОП Грищенко Ірини Миколаїіни про стягнення заборгованості у сумі 493 065,19 грн, судом були встановлені обставини укладення сторонами Договору, а також його виконання, зокрема, щодо передачі ФОП Грищенко Ірині Миколаївні об`єкта лізингу - автомобіля Ауді А5, що підтверджується актом прийому-передачі від 24.09.2012, та неналежність виконання цього договору з боку лізингоодержувача, у зв`язку з чим було стягнуто з ФОП Грищенко Ірини Миколаївни заборгованість за період з 16.03.2014 по 17.07.2014 у судовому порядку.

Також суди звернули увагу на те, що під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 не висувала доводів про недійсність Договору та додатків/доповнень до нього.

Крім того, у матеріалах даної справи також містяться копії банківських виписок за період з 13.09.2012 по 14.11.2013, платіжних доручень з 29.11.2013 по 18.04.2014, які свідчать про часткову сплату ОСОБА_1 лізингових платежів за Договором у період його дії.

З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що своїми діями сторони узгодили усі істотні умови спірного правочину та засвідчили факт його реального виконання, а тому твердження Грищенко І.М., що вона не укладала і не підписувала з Товариством Договір, додатки, доповнення до нього та інших документів, у тому числі заяви від 06.03.2014 про продовження фінансування за цим договором, що стосуються даного правочину, є безпідставними та необґрунтованими.

Також судами були відхилені доводи відповідача про те, що вона тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання відповідних документів була відсутня на території України, оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що ухвалюючи рішення в оскаржуваних частинах, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 щодо зобов`язання сплати 3% річних та інфляційних втрат у взаємозв`язку із застосуванням позовної давності (статті 257, 267,625 ЦК України) у подібних правовідносинах.

При цьому під час підготовки справи до розгляду Верховним Судом було проаналізовано зміст судових рішень, прийнятих у справі № 910/4590/19, та встановлено, що у зазначеній справі судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та, порівнюючи зміст правовідносин (права й обов`язки сторін спору) згідно з відповідним правовим регулюванням, Суд дійшов висновку, що правовідносини у таких справах не є подібними, оскільки у справі № 910/4590/19 предметом позовних вимог було стягнення грошових коштів у розмірі 635 233,56 грн, з яких: інфляційні втрати - 508 967,61 грн та 3 % річних - 126 265,95 грн, які були обґрунтовані тим, що внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі 1 572 401,00 грн на користь товариства з обмеженою відповідальністю ?Аскоп-Україна? відповідно до норм чинного законодавства України підлягають стягненню з Державного бюджету України інфляційні втрати та 3 % річних, які нараховані на суму заборгованості за період з 11.04.2016 по 13.12.2018. У той час як у даній справі № 910/2488/21 судами розглядались вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором у розмірі 1 293 512,20 грн, з яких 413 029,09 грн - заборгованість, 214 971,36 грн - інфляційні втрати, 57 339,26 грн - 3 % річних, 161 069,72 грн - компенсація понесених витрат та 447 102,77 грн - упущеної вигоди, які обґрунтовані порушенням відповідачем (лізингоодержувачем) зобов`язань за Договором у частині своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, та за зустрічним позовом про визнання недійсним Договору, а також усіх додатків та доповнень до цього договору, які мотивовані тим, що Грищенко І.М. не укладала і не підписувала з Товариством Договору, додатків, доповнень до нього та інших документів, що стосуються даного правочину, у тому числі заяви від 06.03.2014 про продовження фінансування за цим договором, оскільки ОСОБА_1 тривалий час проживає у Французькій Республіці та у день підписання вказаних документів була відсутня на території України.

Що ж до визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Суд також вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що суди необґрунтовано відхилили клопотання учасника справи, а саме клопотання про призначення експертиз та клопотання про витребування доказів, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, з яких вбачається, що суди відхилили вказані клопотання протокольними ухвалами від 03.06.2021 та зазначено в описовій частині рішення суду першої інстанції від 15.02.2022, з відповідним викладенням підстав їх відхилення, а скаржник, у свою чергу, не довів, що наведені судами підстави відхилення таких клопотань є необґрунтованими.

Суд не надає правової оцінки зазначеній у касаційній скарзі постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 922/175/18, оскільки вона не визначена скаржником у касаційній скарзі як така, що містять висновки, не враховані судами при ухваленні оскаржуваних рішень у даній справі № 910/2488/21 відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, та вважає за можливе залишити оскаржувані рішення без змін, з урахуванням мотивів викладених у даній постанові.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі № 910/2488/21, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу в частині оскарження ОСОБА_1 рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2022 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі № 910/2488/21 з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 15.02.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі № 910/2488/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко