УХВАЛА

про повернення позовної заяви

11.01.2023Справа № 910/163/23

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши

позовну заяву Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави

в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість"

про стягнення 5 220 019,92 грн

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" (далі - відповідач) про стягнення 5 220 019,92 грн.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, що має наслідком її повернення, з огляду на наступне.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави його участі в господарській справі.

Згідно з частиною третьою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

При цьому, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).

Відповідно до частини першої статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Отже, у випадку якщо прокурор, звертаючись з позовом, посилається на обставини, які можуть бути підставою для здійснення представництва інтересів держави в суді, однак не надає суду обґрунтування наявності цих підстав з відповідними доказами, суд залишає позовну заяву без руху для усунення цих недоліків. У тому ж випадку, якщо прокурор не посилається на такі обставини або обставини, на які він посилається, не можуть бути підставою для здійснення представництва, і, відповідно, їх обґрунтування і підтвердження доказами не має значення, суд згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 174 Господарського процесуального кодексу України повертає позовну заяву і додані до неї документи (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.09.2020 у справі №916/2052/19).

Статтею 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 5.3 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 червня 2012 року за № 935/21247, регіональне відділення відповідно до покладених на нього завдань та в межах повноважень, делегованих Фондом у сфері оренди державного майна, зокрема, здійснює контроль за надходженням до Державного бюджету України плати за оренду державного майна по договорах оренди, укладених регіональним відділенням, та договорах оренди, укладених підприємствами, організаціями, установами, розмір орендної плати по яких погоджений регіональним відділенням.

Як встановлено судом, Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Київської місцевої прокуратури з листом від 02.12.2022 № 30-10/5170, у якому повідомило про порушення економічних інтересів держави з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість", яке виражається у несплаті останнім заборгованості з орендної плати, а також про неможливість самостійно захистити вказані інтереси через відсутність коштів для сплати судового збору за пред`явлення позову. У зв`язку з викладеним Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву просило Київську місцеву прокуратуру вжити цивільно-правові заходи шляхом пред`явлення позову.

За результатами розгляду вказаного листа Київською місцевою прокуратурою прийнято рішення про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву, оскільки останнім не вжито заходів на захист інтересів держави.

При поданні позовної заяви прокурор обґрунтував необхідність звернення із позовом в інтересах держави в особі позивача тим, що кошти за користування відповідачем державним нерухомим майном до державного бюджету так і не надійшли, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву до суду не зверталось і не може звернутись з причин відсутності коштів на сплату судового збору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Однак ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У даному випадку суд критично оцінює доводи прокурора щодо відсутності у Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву коштів для сплати судового збору, і з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України "Про спрямування коштів до резервного фонду державного бюджету" від 10.03.2022 № 245 вирішено скоротити видатки та кредитування загального фонду державного бюджету, передбачені головним розпорядникам коштів державного бюджету на 2022 рік за програмами згідно з додатком, що додається, та збільшити обсяг видатків за програмою 3511030 "Резервний фонд" на суму 50863945,8 тис. гривень.

Згідно з Додатком до вказаної постанови видатки Фонду державного майна України скорочено загалом на 164355,9 тис. грн, з яких:

за КПКВК 6611010 "Керівництво та управління у сфері державного майна" - 14637,4 тис. грн (з них: - 18 тис. грн видатки споживання, - 14619,4 тис. грн видатки розвитку);

за КПКВК 6611020 "Заходи, пов`язані з проведенням приватизації державного майна" - 149718,5 тис. грн видатки споживання.

Оскільки цей спір не стосується приватизації державного майна, питання скорочення видатків Фонду державного майна України за КПКВК 6611020 "Заходи, пов`язані з проведенням приватизації державного майна" взагалі не має досліджуватись.

Водночас, як вбачається з паспорта бюджетної програми на 2022 рік, затвердженого наказом Фонду державного майна України № 185 від 08.02.2022 (розміщено за посиланням: https://www.spfu.gov.ua/userfiles/pdf/pasport-6611010-22_10116.pdf), обсяг бюджетних призначень/бюджетних асигнувань Фонду державного майна України за КПКВК 6611010 "Керівництво та управління у сфері державного майна" становив 587181,6 тис. грн, з яких на сплату судового збору призначено 7911,8 тис. грн.

Частина 7 статті 10 Бюджетного кодексу України визначає, що у складі витрат (видатків) бюджету виділяються витрати (видатки) споживання і витрати (видатки) розвитку відповідно до бюджетної класифікації.

За визначеннями, наведеними у Наказі Міністерства фінансів України "Про бюджетну класифікацію" від 14.01.2011 № 11, видатки споживання - частина видатків бюджетів, які забезпечують поточне функціонування органів державної влади та місцевого самоврядування, бюджетних установ, поточні міжбюджетні трансферти та видатки на фінансове забезпечення заходів соціального захисту населення та соціально-культурної сфери, а також інші видатки, не віднесені до видатків розвитку та нерозподілених видатків; видатки розвитку - це видатки бюджетів на фінансове забезпечення наукової, інвестиційної та інноваційної діяльності, зокрема: фінансове забезпечення капітальних вкладень виробничого і невиробничого призначення; фінансове забезпечення структурної перебудови економіки; інші видатки, пов`язані з розширеним відтворенням.

Видатки споживання відповідно до економічної класифікації видатків формуються за рахунок, зокрема, видатків за КЕКВ 2110 - 2250.

Отже, видатки на сплату судового збору (КЕКВ 22030100) віднесено саме до видатків споживання, які, як зазначено вище, для Фонду державного майна України скорочено лише на - 18 тис. грн, що значно менше коштів, виділених Фонду державного майна України для сплати судового збору.

Крім цього, з відомостей автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що у 2022 році Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву подано до Господарського суду міста Києва 5 позовів, за подачу яких сплачено загалом 41 682,93 грн, що вказує на безпідставність тверджень прокурора про відсутність у Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву коштів для оплати судового збору.

Більше того, відсутність коштів на сплату судового збору, на переконання суду, свідчить не про відмову вживати заходи щодо стягнення заборгованості, а про тимчасову неможливість вжити відповідні заходи.

Предметом цього позову є, серед іншого, стягнення заборгованості, яка виникла з червня 2021 року, тобто строк позовної давності щодо її стягнення ще не сплинув. На іншу частину вимог, а саме про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі взагалі не поширюються положення щодо скороченого строку позовної давності, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19).

З урахуванням вищевикладеного, судом не встановлено обставин, за яких позивач не може особисто здійснювати захист інтересів держави та звернутися до суду з відповідним позовом, натомість обставини, викладені у позовній заяві свідчать про те, що він не бажає цього робити, перекладаючи функції із захисту інтересів держави на прокуратуру.

В контексті викладеного правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, на які посилається прокурор, не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки у справі № 903/129/18 зверненню до суду прокурора передувало подання позовної заяви особою, до функцій якої віднесено захист інтересів держави і позовну заяву якої було повернуто у зв`язку з несплатою судового збору.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позову на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, оскільки прохання державного органу до прокуратури пред`явити позов з огляду на відсутність коштів на оплату судового збору не може свідчити про "виключність випадку" у розумінні статті 131-1 Конституції України та не є підставою для надання прокурору статусу альтернативного суб`єкта звернення до суду для захисту інтересів держави (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18.10.2019 у справі № 920/1042/18).

На підставі викладеного та керуючись статтями 53, 174, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВБ Нерухомість" про стягнення 5 220 019,92 грн повернути прокурору.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строк, передбачені статтями 254 - 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Нечай