РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2023Справа № 910/11236/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу №910/11236/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни

до Приватного підприємства "Хімтєкс"

про стягнення 32557,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулася Фізична особа-підприємець Дмитрієва Тетяна Миколаївна з позовом до Приватного підприємства "Хімтєкс" про стягнення 32 557,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення № 2-22 від 01.01.2022 в частині внесення плати за користування приміщенням у липні 2022 року, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 31 700,00 грн, за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати в розмірі 573,04 грн та 3% річних - 284,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.10.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов`язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

25.11.2022 на адресу Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позовних вимог заперечує та просить здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Також, у відзиві відповідач просить витребувати у позивача оригінал акту від 29.08.2022 приймання-передачі/повернення із користування до Договору № 2-22 оренди нежитлового приміщення від 01.01.2022.

28.11.2022 на адресу Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

01.01.2022 між Фізичною особою-підприємцем Дмитрієвою Тетяною Миколаївною (за договором - орендодавець) та Приватним підприємством «Хімтєкс» (за договором - орендар) був укладений Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 (далі - договір).

Відповідно до умов вказаного договору, позивач зобов`язався передати, а відповідач зобов`язався прийняти в оренду нерухоме майно, а саме: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. В. Брожка, 64, м. Київ.

Згідно п. 1.3. договору, факт передачі об`єкта оренди оформляється двостороннім актом приймання-передачі, який складається та підписується сторонами одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, за користування об`єктом оренди встановлюється місячна орендна плата в розмірі 650,00 грн без ПДВ за 1 кв.м офісних приміщень, а також 300,00 грн без ПДВ за 1 кв.м складських приміщень. Орендна плата нараховується і сплачується орендарем, починаючи з моменту підписання сторонами цього договору.

Відповідно до п. 2.6 договору, перераховується орендарем орендодавцю не пізніше 20 числа поточного місяця за наступний місяць.

Умовами п. 2.7. договору визначено, що у випадку дострокового розірвання договору орендна плата перераховується орендарем в сумі по день фактичної передачі об`єкта оренди орендодавцю по акту приймання-передачі, який має бути підписаний обома сторонами.

Строк оренди за цим Договором встановлюється з моменту підписання Договору оренди та акту приймання-передачі об`єкта оренди та діє до 31 грудня 2022 року (п. 7.1. договору).

01.01.2022 між сторонами підписаний акт приймання-передачі в користування нежилого приміщення, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування на умовах оренди нерухоме майно, а саме: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м.

29.08.2022 сторони дійшли згоди достроково припинити Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022, у зв`язку з чим підписали Акт приймання-передачі/повернення із користування нерухоме майно: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. В. Брожка, 64, м. Київ, що виступало предметом оренди за Договором оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у ПП «Хімтекс» перед позивачем існувала заборгованість по орендній платі за період березень-червень 2022 року в сумі 126 800,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.10.2022 у справі № 910/4459/22 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства " Хімтєкс " на користь Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни заборгованість в сумі 126 800,00 грн, інфляційні втрати в сумі 3 437,00 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Згідно ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Листом за № 9 від 08.11.2022 відповідач повідомив позивача про повне виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.10.2022 у справі № 910/4459/22 у добровільному порядку та на підтвердження цього надав платіжне доручення № 699 від 08.11.2022 на загальну суду 137718,00 грн. Вказаний лист буд надісланий рекомендованою поштою з описом вкладення, докази чого надано до матеріалів справи.

Також, як вбачається з відзиву на позов та відповіді на відзив, відповідач 22.08.2022 сплатив за орендне користування приміщеннями у період з 01.08.2022 по 29.08.2022 кошти в сумі 29 655,00 грн.

Отже, дана обставина визнається учасниками судової справи, що викладено в їх заявах по суті справи (відзиві, відповіді на відзив).

За приписами ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, наявність у відповідача заборгованості за користування нерухомим майном на підставі Договору оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022 у липні 2022 року.

Отже, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 31 700,00 грн, за прострочення сплати якої нараховані інфляційні втрати в розмірі 573,04 грн та 3% річних - 284,00 грн.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що за попереднім Договором оренди № 3 від 09.02.2021, який також був укладений між ПП «Хімтекс» та ФОП Дмитрієвою Т.М., здійснено переплату коштів у сумі 31700,00 грн. Позивач надав відповідачу Повідомлення від 02.08.2022 про зарахування надмірно сплаченої на підставі Договору оренди № 3 від 09.02.2021 орендної плати за грудень 2021 року в рахунок оплати оренди приміщення на підставі Договору оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022 за серпень 2022 року. Проте, оскільки відповідач самостійно сплатив за 29 днів серпня 2022 року оренду плату в розмірі 29655,00 грн, сума переплати в розмірі 31700,00 грн має бути зарахована на погашення заборгованості за липень 2022 року, що є предметом спору у даній справі.

Позивач у відповіді на відзив зазначив, що здійснив зарахування надмірно сплаченої орендної плати в розмірі 31700,00 грн в рахунок користування приміщеннями за серпень 2022 року, а відтак, і переплата на даний час існує у відповідача саме за серпень 2022 року, оскільки останній самостійно ще сплатив 29655,00 грн, а відтак це не стосується предмету спору у даній справі, яким є стягнення заборгованості за липень 2022 року. Серед іншого позивач зазначив, що об`єкт оренди було повернуто у незадовільному стані.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено судом, між Фізичною особою - підприємцем Дмитрієвою Тетяною Миколаївною та Приватним підприємством «Хімтєкс» був укладений Договір оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022 на період з 01.01.2022 до 31.12.2022.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди.

Враховуючи умови п. 2.1. договору, за користування об`єктом оренди орендар (відповідач) зобов`язаний сплачувати на користь орендодавця (позивача) місячну орендну плату в розмірі 31700,00 грн.

29.08.2022 сторони підписали Акт приймання-передачі/повернення із користування нерухоме майно: складські приміщення площею 11,2 кв.м, а також офісні приміщення площею 43,6 кв.м, загальна площа приміщень становить 54,8 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. В. Брожка, 64, м. Київ, у зв`язку з достроковим припиненням Договору оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022.

Отже, з наданих суду учасниками справи доказів та пояснень вбачається, що за період дії Договору оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022 та з урахуванням положень пунктів 2,1, 2.7. договору оренди відповідач перерахував на рахунок позивача шість платежів по 31700,00 грн та один платіж на суму 29655,00 грн. Також сторонами проведено зарахування одного платежу на суму 31700,00 грн, який було сплачено відповідачем з посиланням на попередній договір оренди № 3 від 09.02.2021.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Водночас, у застосуванні приписів статті 86 ГПК України Верховний Суд виходить, зокрема, з того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт «вірогідності доказів» не нівелює обов`язок суду щодо оцінки доказів в порядку приписів статті 86 ГПК України з урахуванням надання оцінки допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною першої статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у статті 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2021 зі справи № 908/2846/19, від 27.05.2021 зі справи № 910/702/17, від 17.11.2021 зі справи № 910/2605/20.

Зазначені правові висновки у застосуванні норм процесуального права мають загальний (універсальний) характер незалежно від змісту спірних правовідносин.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ у справах «Дюлоранс проти Франції», «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»). Водночас принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд визначити яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору та надати правову кваліфікацію відносинам сторін з огляду на факти встановлені під час розгляду справи, застосувавши положення які дійсно регулюють відповідні правовідносини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» вказано, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про повне виконання відповідачем зобов`язань щодо внесення орендної плати за період дії Договору оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022.

При цьому, проведення позивачем зарахування надмірно сплаченої орендної плати за попереднім договором оренди в рахунок орендної плати саме за серпень, а не за липень 2022 року за Договором оренди нежитлового приміщення №2-22 від 01.01.2022 не спростовує факту проведення відповідачем повної сплати орендних платежів за період дії цього договору.

Суд наголошує, що відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованих, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд звертає увагу, що вирішення конкретного спору про захист порушеного права, водночас не повинен породжувати нові спори, зокрема, щодо стягнення з позивача суми передплати за серпень 2022 року на користь відповідача.

З огляду на вище встановлені обставини справи, враховуючи норми цивільного і господарського законодавства та дійсні правовідносини, що склалися між учасниками справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 31700,00 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача нараховані на заборгованість інфляційні втрати в розмірі 573,04 грн та 3% річних - 284,00 грн.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас, як встановлено судом, відповідач фактично перерахував позивачу кошти в сумі 31700,00 грн ще в грудні 2021 року, що виключає наявності у позивача матеріальних втрат від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення та компенсації за користування цими коштами.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрати в розмірі 573,04 грн та 3% річних у сумі 284,00 грн також задоволенню не підлягають.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240-241Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано: 16.01.2023.

Суддя А.І. Привалов