РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.01.2023Справа № 910/11710/22
За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер - Поліс»

про стягнення 22 330,93 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» 27.10.2022 (згідно відбитку штампу Укрпошти К-117) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер - Поліс» про стягнення 22 330,93 грн. суми заборгованості, яка складається з 17 302,83 грн. - основного боргу, 226,12 грн. - 3 % річних, 3 598,04 грн. - пеня, 1 203,94 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує виплатою потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків до нього № F0-00903089, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Ухвалою суду від 10.11.2022 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11710/22; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12.12.2022 відповідач подав відзив на позову заяву, в якому просив відмовити у позові, з огляду на виплату позивачу матеріального збитку по спірному випадку у розмірі 17 302,83 грн., на підтвердження чого надав копію платіжного доручення № 5426 від 31.10.2022. За таких обставин, відповідач вважає що відсутні підстави і для стягнення пені, 3 % річних та інфляції.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_1 було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АР/9783215 та договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків до нього № F0-00903089.

Згідно умов даного договору, було застраховано ризик настання збитків Страхувальника, що спричинені пошкодженням забезпеченого транспортного засобу «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 .

22.12.2021р. в м. Львів, відбулась дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю автомобіля «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_2 та автомобіля «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Згідно Європротоколу, ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні вищевказаної ДТП.

Розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , згідно калькуляції № 36460 17 від 06.01.2022 року, внаслідок його пошкодження при ДТП, складає: 21 802,83 грн.

Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що відповідно до умов Договору страхування АТ «СГ «ТАС» (приватне) здійснило виплату страхового відшкодування за відновлюваний ремонт автомобіля «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , у розмірі 19 302,83 грн., з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні, та за мінусом франшизи в розмірі 2 500,00 грн., що підтверджується страховим актом № 00991/17/922 від 12.01.2022, розрахунком страхового відшкодування та платіжним дорученням № 242866 від 14.01.2022.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 застрахована у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер - Поліс», згідно полісу № ЕР 204295529.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі за текстом - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

З матеріалів справи та положень ст. 512, 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов`язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

За ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з частинами 1-3 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено транспортний засіб «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 .

Кошти у розмірі 19 302,83 грн., виплачені Страховику ОСОБА_1 , що підтверджується копією платіжного доручення № 242866 від 14.01.2022.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР 204295529 ПрАТ «СК «Інтер - Поліс».

Відповідно до умов полісу ЕР 204295529 ПрАТ «СК «Інтер - Поліс» страховик зобов`язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 .

Зокрема, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначено в розмірі 130 000,00 грн., розмір франшизи встановлено в розмірі 2 000,00 грн.

У зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 застрахована у відповідача згідно полісу ЕР 204295529, то відповідно до наведених положень Закону, обов`язок щодо відшкодування збитку, завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу, покладається на відповідача.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем марки «Хюндай», держ. номер НОМЕР_2 , визнана його власником, згідно складеного Європротоколу.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування", франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Як встановлено судом, умовами полісу ЕР 204295529 розмір франшизи встановлено в розмірі 2 000,00 грн., тому страхове відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача, підлягає зменшенню на вказану суму та становить 17 302,83 грн. (19 302,83-2000,00).

Разом з тим, відповідачем надано докази сплати такої суми згідно платіжного доручення № 5426 від 31.10.2022 на суму 17 302,83 грн. (після звернення позивача з позовом до суду).

За таких обставин, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Судом встановлено, що відповідачем до відзиву надано копію платіжного доручення № 5426 від 31.10.2022 про сплату ним на користь позивача 17 302,83 грн. (спірної у даному спорі суми основного боргу).

Отже, надані відповідачем докази свідчать про відсутність предмету спору в частині вимог про стягнення шкоди в порядку суброгації у розмірі 17 302,83 грн., що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України тягне за собою закриття провадження у справі.

За таких обставин, провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 17 302,83 грн. підлягає закриттю.

Згідно ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом).

З огляду на те, що клопотання про повернення судового збору станом на час прийняття рішення у справі до суду від позивача не надходило, питання повернення судового збору судом не вирішується.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 226,12 грн. 3% річних та 1 203,94 грн. індексу інфляції, суд відзначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 15.02.2022 звернувся до відповідача з Заявою №00630/9222 про сплату страхового відшкодування, яку відповідач отримав 21.02.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (№05 050 651 130 52).

Проте, у встановлені строки відповідачем не сплачено на користь відповідача страхового відшкодування в порядку суброгації. Така проплата здійснена відповідачем вже під час судового розгляду справи, про що вказано судом вище.

За таких обставин, судом встановлено порушення строку виконання зобов`язання в частині відшкодування суми на користь позивача в порядку суброгації у розмірі 17 302,83 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

При цьому судом взято до уваги, що заяву на виплату страхового відшкодування відповідач отримав 21.02.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Граничний строк для здійснення страхової виплати за полісом є 21.05.2022.

Відповідно до ст. 36.2 Закону України №1961 страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов`язання відповідачем вимагати сплати останнім 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми, за результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що їх розмір відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і є арифметично вірним, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів 3% річних у сумі 226,12 грн. 3% річних та 1 203,94 грн. індексу інфляції підлягають стягненню з відповідача.

Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 3 598,04 грн. пені.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Позивач заявляє вимогу про стягнення пені у розмірі 3 598,04 грн. нарахованої за період з 22.05.2022 по 27.10.2022.

Оскільки Позивачем, заявлений до стягнення період та розмір пені є вірним, позовна вимога про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 598,04 грн. також підлягає задоволенню судом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені, в означеному вище розмірі. В частині стягнення суми страхового відшкодування у розмірі 17 302,83 грн. - провадження у справі підлягає закриттю.

На підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в частині задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 129, 231, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити в частині стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції та пені.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер - Поліс» (01033, м. Київ, вул. Володимирська, 69 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (03117, м. Київ, вул. С. Петлюри, 65, ) 226 (двісті двадцять шість) грн.12 коп. - 3 % річних, 3 598 (три тисячі п`ятсот дев`яносто вісім) грн.04 коп. - пені, 1 203 (одна тисяча двісті три) грн. 94 коп. - інфляційних втрат та 558 (п`ятсот п`ятдесят вісім) грн. 23 коп. судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

2. Закрити провадження у справі № 910/11710/22 в частині вимоги про стягнення 17 302,83 грн. суми страхового відшкодування в порядку суброгації.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Суддя І.І. Борисенко