ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
про відмову у видачі судового наказу

16 січня 2023 року м.Харків Справа № 913/261/22
Провадження №34/913/261/22
Суддя господарського суду Луганської області Іванов А.В., розглянувши
заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика», м. Київ,
до боржника Фізичної особи-підприємця Осмоленко Ірини Григорівни, м. Сєвєродонецьк Луганської області,
про видачу судового наказу на суму 58 355 грн. 47 коп.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» звернулося до Господарського суду Луганської області із заявою про видачу судового наказу за вимогою до Фізичної особи-підприємця Осмоленко Ірини Григорівни, в якій просило стягнути з боржника заборгованість за Договором про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020 в розмірі 58 355 грн. 47 коп., з яких 34 308 грн. 23 коп. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 24 047 коп. 24 коп. сума прострочених платежів по процентах, та судовий збір в сумі 248 грн. 10 коп.
В обґрунтування вказаної заяви стягувач зазначає, що між ним та боржником було укладено Договір про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020, за умовами якого він передав боржнику грошові кошти в сумі 32 000 грн. 00 коп. Також 17.02.2021 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, згідно умов якої стягувач передав боржнику грошові кошти в сумі 29 000 грн. 00 коп.
Натомість, боржник свої зобов`язання за Договором не виконав, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість в розмірі 58 355 грн. 47 коп.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2022 заяву №913/261/22 передано на розгляд судді Іванову А.В.
Розглянувши, подані заявником матеріали, суд зазначає наступне.
Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Згідно з ч. 1 ст. 150 ГПК України заява про видачу судового наказу подається у письмовій формі та підписується заявником.
До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п.п. 3-4 ч. 3 ст. 150 ГПК України).
Перевіркою матеріалів заяви про видачу судового наказу встановлено, що заявником були надані Договір про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020, Пропозиція укласти Договір (оферта) №071233-ЗП1-003 про надання кредиту від 07.11.2020, Прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення Договору №071233-ЗП1-003 про надання кредиту від 07.11.2020 та анкета-згода клієнта від 07.11.2020.
Також заявник надав Додаткову угоду №1 до Договору про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 17.02.2021, Пропозицію укласти Додаткову угоду до Договору про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 17.02.2021 та Прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення Додаткової угоди до Договору про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 17.02.2021.
Вказані документи надані як електронні докази, проте в письмовій формі (роздруківки на паперових носіях).
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 96 ГПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Так, згідно з п. 12, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Суд звертає увагу заявника, що роздруківка електронного доказу не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Частинами 3, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, без накладеного електронного цифрового підпису електронний документ не може вважатися створеним і тому не може розглядатися судом як доказ (відповідна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 28.12.2019 у справі №922/788/19, від 19.01.2022 у справі №202/2965/19).
Однак, до заяви не було додано жодних належних доказів на підтвердження того, що саме боржник підписав вказаний Договір та Додаткову угоду №1 до Договору шляхом накладення електронного цифрового підпису (у т.ч. роздруківка ЕЦП на паперовому носії договору, де вказано відповідний штрих-код та/або QR-код, із зазначенням ПІБ підписувача, №, дату нанесення, номер сертифіката підпису, тощо).
Разом з тим, заявник стверджував, що Договір про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020 було укладено шляхом направлення боржнику пропозиції (оферти) та прийняття її останнім за допомогою введення одноразового ідентифікатора G9136, відправленого йому СМС-повідомленням на номер телефону НОМЕР_1 вказаний в заявці.
До заяви заявник додав Правила про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям товариством 2020 року (далі - Правила).
Відповідно до п. 1.4.1. Правил акцептом є відповідь заявника про повне та безумовне прийняття пропозиції (оферти) кредитодавця укласти договір в електронній формі. Акцепт здійснюється в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю, яке підписане шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
При поданні заявки заявник зобов`язаний вказати повні точні та достовірні особисті дані, що необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про можливість надання кредиту. У разі використання електронної автентифікації заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANKID) заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність даних (п. 2.10 Правил).
Згідно із п.п. 3.1.1. Правил після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника відображається оферта, яка є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» та, відповідно до ч. 5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію», включає умови, викладені у цих правилах, які є невід`ємною частиною договору, що пропонується до укладення заявнику, після отримання заявником оферти (безпосередньо до використання заявником електронного підпису) заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.
За приписами п.п. 3.1.4 Правил відповідь заявника/позичальника, якому адресована пропозиція укласти договір про надання кредиту, про повне та безумовне її прийняття (акцепт) надається шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію».
Позичальник отримує підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, у момент укладення договору (п.п. 3.1.5 Правил).
Згідно п.п. 3.1.6 Правил укладаючи договір, кредитодавець та позичальник визнають усі документи (в тому числі договір про надання кредиту), підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, еквівалентним за значенням документам у письмовій формі, підписаним власноруч, що відповідає положенням ст.11 Закону України «Про електрону комерцію».
Відтак, згідно правил Договір міг бути укладений в електронній формі, шляхом його підписання з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Проте, належних доказів, які б підтверджували, що боржник підписав Договір з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором заявником надано не було.
Натомість, стягувач посилався на Довідку про укладення договору від 13.12.2021, яку однак не додав до матеріалів заяви, про що відповідальними працівниками суду було складено Акт про відсутність документів.
Стосовно укладення Додаткової угоди №1 до Договору в електронній формі, шляхом її підписання з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, заявник взагалі не надав жодних доказів чи пояснень.
Окремо суд звертає увагу заявника, що роздруківка електронного доказу не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, або доказів підписання договору шляхом використання одноразового ідентифікатора позичальника, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення, і відповідно вважати, що електронний договір було підписано та укладено сторонами.
Однак, ні в умовах Договору, ні в оферті (пропозиції) про укладання Договору про надання кредиту, ні в прийнятті (акцепті пропозиції (оферти) щодо укладення Договору про надання кредиту не містяться дані про рахунок позичальника, на який будуть перераховані грошові кошти, зокрема рахунок № НОМЕР_2 .
Наразі будь-які докази того, що рахунок № НОМЕР_2 належить боржнику в матеріалах заяви також відсутні.
З долученої роздруківки анкети-згоди клієнта від 07.11.2020, яка також не містить ні електронного підпису боржника, ні доказів її підписання шляхом використання одноразового ідентифікатора останнім, вбачається, що в якості номеру банківського рахунку/банківської картки для перерахунку коштів зазначено неповні дані № НОМЕР_3 , що не дають можливість взагалі ідентифікувати повний номер рахунку, який саме зазначено в анкеті.
Будь-яких пояснень та доказів з цього приводу заявником в матеріалах заяви не надано.
Суд вважає, що за вказаних обставин з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги у заявника, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів передачі боржнику в кредит грошових коштів заявлених до стягнення в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів, заявником на підтвердження перерахування боржнику коштів у кредит в сумі 32 000 грн., не надано належного доказу - передбаченого законодавством розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку.
В свою чергу, довідки від 04.10.2022, видані Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Елаєнс», не є такими розрахунковими документами, та не підтверджують переказ коштів, операції по банківському рахунку заявника або боржника. Також зазначені довідки не підтверджують проведення касових операцій з видачі боржнику грошових коштів в кредит, тому не є належними доказами перерахування коштів боржнику в розумінні вимог ст.ст. 74, 76-79 ГПК України.
Відтак суд зазначає, що з наданих заявником документів не вбачається за можливе встановити, чи були перераховані грошові кошти саме на банківські рахунки боржника, оскільки на підтвердження вказаних обставин заявником наразі не долучено належних та достатніх доказів.
Враховуючи наведене, суд звертає увагу заявника на те, що виходячи із загальних засад наказного провадження та встановленого порядку розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у господарському судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.
При зверненні заявника до господарського суду із заявою про видачу судового наказу та при викладенні обставин, на яких ґрунтуються вимоги заявника, останнім мають бути зазначені та надані належні, допустимі, достовірні та вірогідні докази, на підтвердження заявлених ним вимог та обставини їх виникнення.
Однак, заявником наразі не надано допустимих доказів, зокрема електронних та/або їх паперових копій, які б підтверджували укладення сторонами договору та додаткової угоди шляхом обміну електронними повідомленнями, підписання договору, анкети, оферти та акцепту шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відправки боржнику коду та введення коду-ідентифікатору боржником. Також не надано доказів того, що відповідні рахунки, на які посилається заявник про перерахування коштів, належить саме боржнику.
За таких обставин, заявником не було надано належної копії договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, та додаткової угоди до нього, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості, а також інших документів або їх копій, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, що є порушенням вимог п.п. 3-4 ч. 3 ст. 150 ГПК України.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням статті 150 цього Кодексу.
Дослідивши подані заявником матеріали, суд дійшов висновку про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» у видачі судового наказу за вимогою до Фізичної особи-підприємця Осмоленко Ірини Григорівни про стягнення з боржника заборгованості за Договором про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020 в розмірі 58 355 грн. 47 коп., з яких 34 308 грн. 23 коп. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 24 047 коп. 24 коп. сума прострочених платежів по процентах, та судового збору в сумі 248 грн. 10 коп.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 ГПК України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше 10 днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків (ч. 1 ст. 153 ГПК України).
Щодо розгляду даної заяви у розумний строк, суд зауважує таке.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Дана заява надійшла до суду та була зареєстрована 06.12.2022.
Положеннями ч. 2 ст. 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше 10 днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.
Натомість Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб.
В подальшому Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 18.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022 та №757/2022 від 07.11.2022 воєнний стан продовжувався та діє на даний час.
Відповідно до рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.
Харківську міську територіальну громаду із центром у м. Харків, де розташовано Господарський суд Луганської області, було включено до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №75 від 25.04.2022.
Отже, розгляд даної заяви у строки, визначені ч. 2 ст. 195 ГПК України, було унеможливлено через обставини, які не залежали від волі суду.
Разом з тим, судом було вжито всі залежні від нього заходи для відновлення можливості розгляду даної заяви в розумний строк.
Зміст поняття розумні строки охоплює собою такі аспекти: 1) розумний строк - це найкоротший з можливих строків розгляду й вирішення справи, однак, такий строк не можна ототожнювати із швидким розглядом справи: тривалість розумних строків повинна бути найкоротшою, але достатньою для того, щоб справа була всебічно досліджена судом з наданням оцінки аргументам та доводам учасників справи, які ґрунтуються на поданих ними доказах; 2) на тривалість розумного строку мають вплив різні фактори, як об`єктивного (поведінка учасників справи, складність справи, необхідність залучення та дослідження додаткових доказів, завантаженість суду тощо), так і суб`єктивного характеру (поведінка судді та працівників апарату суду).
Отже, складовими елементами розумного строку є періоди (проміжки часу), протягом яких: 1) суд розглядає справу та приймає по ній рішення; 2) здійснює перегляд судового рішення в апеляційному або касаційному порядку, приймає остаточне рішення у справі; 3) остаточне судове рішення набуває законної сили та може бути звернено до виконання; 4) судове рішення виконується.
При цьому, Верховний Суд зазначив, що вимогу стосовно розумності строку розгляду справи не можна ототожнити з вимогою швидкості розгляду справи, адже поспішний розгляд справи призведе до його поверховості, що не відповідатиме меті запровадження поняття розумний строк.
Відтак, суд вважає, що розгляд даної заяви здійснено у розумні строки з урахуванням факторів об`єктивного характеру, а саме запровадження воєнного стану в Україні та перебування суду безпосередньо в районі проведення воєнних (бойових) дій.
Керуючись ст.ст. 147, 150-153, 232-235 Господарського процесуального кодексу України, суд
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» у видачі судового наказу за вимогою до Фізичної особи-підприємця Осмоленко Ірини Григорівни про стягнення з боржника заборгованості за Договором про надання кредиту №071233-ЗП1-003 від 07.11.2020 в розмірі 58 355 грн. 47 коп., з яких 34 308 грн. 23 коп. сума прострочених платежів по тілу кредиту, 24 047 коп. 24 коп. сума прострочених платежів по процентах, та судового збору в сумі 248 грн. 10 коп.
Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання 16.01.2023 та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст. 256 ГПК України, та у порядку, визначеному ст. 257 ГПК України.

Суддя А.В. Іванов