ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" січня 2023 р. Cправа № 902/333/22

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

до: громадянки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 )

до: громадянина ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 )

до: громадянина ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (вул. Миру, буд. 1, с. Тягун, Вінницький район, Вінницька область, 22710)

про визнання договорів недійсними та визначення розміру часток учасників у статутному капіталі

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява громадянина ОСОБА_1 з вимогами до громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про:

визнання недійсним договору №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн.;

визнання недійсним договору №2 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.;

визнання недійсним договору №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.;

скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 на підставі Актів приймання-передачі (№174, 175; №170, 171; №166, 167) частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна".

У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд ухвалою від 19.05.2022 постановив позовну заяву громадянина ОСОБА_1 залишити без руху та встановив позивачу строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

Заявою № б/н від 20.05.2022 (вх. № 01-34/3952/22), що надійшла до суду 23.05.2022 позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Заявою № б/н від 20.05.2022 (вх. № 01-34/3955/22) позивачем другий абзац мотивувальної частини позовної заяви викладено в новій редакції. Також означеною заявою викладено в новій редакції п. 5 прохальної частини позовної заяви, за яким позивач просить: "Скасувати державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 року на підставі Актів приймання-передачі (№174, 175; №170, 171; №166,167) частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" () від 31.01.2020 року.".

Поряд з цим, з урахуванням того що, відповідачами у справі є фізичні особи, які не є підприємцями, суд у відповідності до вимог ч. 6 ст. 176 ГПК України здійснив запит № 902/333/22/689/22 від 24.05.2022 до Центру надання адміністративних послуг Іллінецької міської територіальної громади про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку Центру надання адміністративних послуг Іллінецької міської територіальної громади про гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

12.07.2022 судовий запит повернуто на адресу суду без вручення з повідомленням відділення поштового зв`язку про відсутність адресата.

З метою вирішення питання відкриття провадження у справі з дотриманням положень процесуального закону, судом повторно направлено відповідний запит № 902/333/22/1022/22 від 13.07.2022 до Центру надання адміністративних послуг Іллінецької міської територіальної громади.

У відповідь на запит суду, 14.07.2022 на електронну адресу суду надійшов лист Іллінецької міської ради № 08-03/341 від 14.07.2022, з повідомленням про місця реєстрації відповідачів у справі.

Ухвалою суду від 18.07.2022 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/333/22 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.08.2022.

За результатами судового засідання 16.08.2022 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 16.08.2022 про відкладення підготовчого засідання на 06.09.2022.

Ухвалою суду від 06.09.2022 продовжено строк підготовчого провадження по справі № 902/333/22 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 04.10.2022. Окрім іншого, витребувано у відповідачів оригінали Договорів №№ 1, 2 від 30.01.2020 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна".

За наслідками судового засідання 04.10.2022 судом повторно витребувано у відповідачів оскаржувані договори дарування та відкладено підготовче засідання на 10.11.2022, про що постановлено відповідну ухвалу.

29.10.2022 до суду надійшла заява позивача №б/н від 27.10.2022 (вх. № 01-34/9119/22) про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач, окрім заявлених позовних вимог, просив визначити розмір часток учасників у статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", а саме: ОСОБА_1 у розмірі 50,89% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 30 252,00 грн.; ОСОБА_3 у розмірі 12,27% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн.; ОСОБА_4 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.; ОСОБА_6 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.; ОСОБА_5 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.

04.11.2022 до суду надійшла заява відповідача 1 - громадянина ОСОБА_2 №б/н від 03.11.2022 (вх. № 01-34/9371/22) про закриття провадження у справі.

04.11.2022 до суду надійшла заява позивача №б/н від 03.11.2022 (вх. № 01-34/9393/22) про зміну позовних вимог, де позивач просив вважати подану ним 27.10.2022 заяву про збільшення позовних вимог заявою про зміну предмету позову, яким є:

визнати недійсними:

Договір №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн;

Договір №2 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн;

Договір №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.

Скасувати державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 на підставі актів приймання-передачі (№174, 175; №170, 171; №166, 167) частки в статутному капіталі СТОВ "Україна" () від 31.01.2020.

Визначити розмір часток учасників у статутному капіталі СТОВ "Україна", а саме: ОСОБА_1 у розмірі 50,89% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 30 252,00 грн.; ОСОБА_3 у розмірі 12,27% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн.; ОСОБА_4 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.; ОСОБА_6 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.; ОСОБА_5 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.

08.11.2022 до суду надійшла спільна заява відповідачів №б/н від 08.11.2022 (вх. № 01-34/9503/22), в якій останні, з поміж іншого, просили закрити провадження у справі через відсутність предмету спору. Також відповідачами наведено пояснення поважності причин невиконання вимог суду у частині надання витребуваних доказів.

Ухвалою від 10.11.2022, суд, серед іншого, прийняв до розгляду заяву позивача №б/н від 03.11.2022 (вх. № 01-34/9393/22) про зміну позовних вимог; заяву відповідача 1 - громадянина ОСОБА_2 №б/н від 03.11.2022 (вх. № 01-34/9371/22) про закриття провадження у справі та спільну заяву відповідачів №б/н від 08.11.2022 (вх. № 01-34/9503/22) в частині закриття провадження у справі залишив без задоволення; підготовче засідання відклав на 08.12.2022.

30.11.2022 до суду надійшла заява позивача № б/н від 24.11.2022 (вх. № 01-34/10283/22) про залучення до розгляду справи на стороні позивача Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 02.12.2022 заяву позивача № б/н від 24.11.2022 (вх. № 01-34/10283/22) задоволено та залучено до розгляду справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна"; повідомлено третю особу про підготовче судове засідання, яке призначено на 08.12.2022; зобов`язано громадянина ОСОБА_1 надіслати на адресу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" копії позовної заяви № б/н від 13.05.2022 (вх. №334/22 від 17.05.2022) з додатками та заяви № б/н від 03.11.2022 (вх. № 01-34/9393/22 від 04.11.2022) про зміну позовних вимог, докази чого надати суду; запропоновано Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю "Україна" надати до суду письмові пояснення щодо позову із нормативним та документальним обґрунтуванням.

06.12.2022 до суду надійшла заява № б/н від 05.12.2022 (вх. № 01-34/10446/22) представника третьої особи - адвоката К. Якименка, в якій останній не заперечує щодо залучення до розгляду справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна". При цьому, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить про їх задоволення.

Виконавши завдання підготовчого провадження, господарський суд 08.12.2021 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 10.01.2022, про що постановив відповідну ухвалу.

10.01.2023 до суду надійшли пояснення представника відповідача 1 - адвоката Гончара О.І. № б/н від 09.01.2023 (вх. №01-34/246/23) по суті спору з наведенням заперечень проти позову.

При розгляді справи 10.01.2023, суд, дослідивши пояснення № б/н від 09.01.2023 (вх. №01-34/246/23), дійшов висновку, що такі пояснення за своїм змістом є відзивом на позовну заяву. При цьому, зважаючи на стадію провадження у справі, яка виключає подання заяв з процесуальних питань, в тому рахунку і відзиву на позовну заяву, пояснення № б/н від 09.01.2023 (вх. №01-34/246/23) залишено судом без розгляду, про що постановлено протокольну ухвалу від 10.01.2023.

В судовому засіданні 10.01.2023 судом оголошено перерву до 11.01.2023.

Після перерви, представники позивача та відповідача 1, повідомлені під розписку в судовому засіданні 10.01.2023 про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися.

Відповідачі 2, 3, 4 та третя особа, повідомлені ухвалою суду від 08.10.2022 про розгляд справи, правом участі в засіданні суду також не скористалися. При цьому суд зважає, що третя особа у клопотанні №б/н від 07.12.2022 (вх. №01-34/10545/22), просила про розгляд справи за відсутності її представника, за наявними матеріалами справи.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від сторін до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що сторін належним чином було повідомлено про дане судове засідання, і неявка їх представників є підставою до розгляду справи за їх відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд констатує, що відповідачі не скористались своїх правом на надання відзиву на позовну заяву.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками судового засідання 11.01.2023 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 30.01.2020 між відповідачами укладено наступні договори:

№1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,28 % статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298 гривень 00 копійок;

№2 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», укладений між ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,28 % статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299 гривень 00 копійок;

№1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Україна», укладений між ОСОБА_5 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,28 % статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299 гривень 00 копійок.

За вказаними договорами ОСОБА_2 (Відповідач 1) прийняв частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» розміром 21 896,00 грн., що складає 36,83 відсотків від загального розміру статутного капіталу Товариства, який становить 59 447,00 грн. Реквізити договорів зазначені в Актах приймання-передачі частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 31.01.2020 (зареєстровано в реєстрі за № 174, 175; № 166, 167; № 170, 171).

Позивач наголошує, що відповідно до вимог законодавства - ч. 2 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», пп. 7.10.2 Статуту Товариства учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) та надати її в заставу лише за згодою інших учасників.

Тому ОСОБА_3 (Відповідач 2), ОСОБА_4 (Відповідач 3) та ОСОБА_5 (Відповідач 4), мали право передати свої частки в статутному капіталі Товариства Відповідачеві 1 лише отримавши на це попередньо згоду усіх учасників товариства, зокрема, Позивача, який є учасником Товариства.

Однак такої згоди отримано не було, чим були порушені права та інтереси Позивача, які наразі потребують правового захисту.

За наведеного, Позивач просить визнати недійсними Договори № 1, №2, №1 від 30.01.2020 дарування частки в статутному капіталі СТОВ "Україна" на підставі ст. 203, 215 ЦК України та скасувати державну реєстрацію змін до юридичної особи.

Відповідачі не використали надане законом право на подання відзиву на позов та доказів.

Третя особа, в заяві №б/н від 05.12.2022, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів встановлено наступне.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" зареєстровано як юридична особа.

Статутом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (надалі Товариство), затвердженого протоколом №3 Загальних зборів учасників Товариства від 30.05.2019, Товариство створено шляхом перетворення Тягунського колективного сільськогосподарського підприємства і є його правонаступником на засадах угоди громадян, в частині, що визначена законодавством та шляхом об`єднання їх майна.

Учасниками Товариства, згідно п. 3.1. Статуту Товариства, є громадяни України: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 7.3.3. Статуту Товариства статутний капітал Товариства складає 59447,00 та дорівнює сумі вкладів його учасників.

Згідно п. 7.3.4. Статуту Товариства частки учасників у статутному капіталі Товариства розподілено наступним чином:

ОСОБА_1 - 30252,00 грн, що становить 50,89% статутного капіталу;

ОСОБА_3 - 7298,00 грн, що становить 12,27% статутного капіталу;

ОСОБА_4 - 7299,00 грн, що становить 12,28% статутного капіталу;

ОСОБА_6 - 7299,00 грн, що становить 12,28% статутного капіталу;

ОСОБА_5 - 7299,00 грн, що становить 12,28% статутного капіталу.

30 січня 2020 року між Відповідачами були укладені наступні Договори:

№1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна», укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,27% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн;

№2 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна», укладений між ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,28 % статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн;

№1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна», укладений між ОСОБА_5 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) - у розмірі 12,28 % статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн.

За вказаними договорами Відповідач 1 прийняв частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» розміром 21 896,00 грн., що складає 36,83 % від загального розміру статутного капіталу Товариства, який становить 59 447,00 грн.

Суд зауважує, що звертаючись до суду з позовною заявою Позивач клопотав перед судом про витребування означених Договорів, посилаючись, при цьому, на те, що такі Договори не було надано Відповідачами ні Позивачу, ні Товариству, ні державному реєстратору під час внесення до ЄДРЮОФОПГФ змін, які стосувались складу учасників Товариства.

З метою всебічного й повного встановлення всіх обставин спору, суд, за клопотанням Позивача, ухвалою від 06.09.2022 витребував у Відповідачів оскаржувані Договори. З огляду на невиконання Відповідачами вимог суду, ухвалою від 04.10.2022 запитувані Договори витребувано судом повторно.

Відповідно до пояснень Відповідачів, наведених у спільній заяві №б/н від 08.11.2022 (вх. № 01-34/9503/22 від 08.11.2022), оскаржувані Договори складено лише по одному примірнику для ОСОБА_2 . Сам ОСОБА_2 таких Договорів відшукати не може, тому не з`ясовуючи питання правомірності чи неправомірності Договорів дарування були відновлені корпоративні права громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Відтак, Договори №1, №2, №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020 в матеріалах справи відсутні.

При цьому, у зв`язку з укладенням між Відповідачами Договорів дарування сторонами 31.01.2020 складено наступні Акти приймання-передачі частки в статутному капіталі СТОВ «Україна»:

між ОСОБА_3 ( ОСОБА_7 ) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Обдарований) з другої сторони, на виконання п. 1 Договору №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020, за яким ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняв частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 12,27% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7298,00 грн, який посвідчено приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Ж.Й. за № 174, 175;

між ОСОБА_5 (Дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Обдарований) з другої сторони, на виконання п. 1 Договору №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020, за яким ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7299,00 грн, який посвідчено приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Ж.Й. за № 170, 171;

між ОСОБА_4 (Дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_2 (Обдарований) з другої сторони, на виконання п. 1 Договору №2 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020, за яким ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7299,00 грн, який посвідчено приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцькою Ж.Й. за № 166, 167.

Наведені обставини свідчать про існування оскаржуваних Позивачем Договорів №1, №2, №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020.

31.01.2020 копії зазначених Актів приймання-передачі разом із реєстраційною карткою на внесення змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Відповідачем 1 - ОСОБА_2 було подано державному реєстратору для проведення реєстраційної дії «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах».

З врахуванням викладеного вбачається, що відбулось відчуження часток майна учасників Товариства ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 .

Виходячи з встановлених обставин справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статті 15, 16 ЦК України визнають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Одним із загальних способів захисту цивільного права або інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже правом оспорювати правочин ЦК України законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи статус цих осіб як "заінтересовані особи".

У п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 міститься висновок, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

За ст. 203 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення спірних Договорів) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права особи чи інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи чи інтерес, за захистом якого позивач звернувся до суду; яке саме право порушено чи інтерес та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права особи чи інтересу є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

З аналізу ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України вбачається, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці (подібні висновки містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Частиною 1 ст. 167 ГК України встановлено, що корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Права учасників господарського товариства закріплені у ст. 116 ЦК України. Одним з цих прав є право учасники господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", яка є спеціальною щодо учасників ТОВ.

Право брати участь в управлінні товариством як організаційно-господарське (немайнове) право нерозривно пов`язане із іншими немайновими та майново-господарськими корпоративними правомочностями учасника, утворюючи з ними внутрішньо цілісний єдиний комплекс, яку законодавець визначає як корпоративні права.

При цьому, ЦК України та корпоративне законодавство України (в цьому випадку, Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") не містять норм, які б унеможливлювали захист корпоративних прав та інтересів учасника товариства шляхом визнання правочину недійсним, укладеного між одним з учасників Товариства і третьою особою, якщо цим договором порушуються корпоративні права цього учасника чи законний інтерес.

Отже, якщо правочин, укладений між учасником Товариства і третьою особою, порушує корпоративні права іншого учасника Товариства, зокрема на управління Товариством, правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом цього учасника.

Як вбачається із матеріалів справи, Позивач просить визнати недійсними Договори дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» № 1, № 2, № 1 укладені 30.01.2020 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , з огляду на відсутність необхідної згоди інших учасників ТОВ на їх укладення, в тому числі і Позивача, чим порушуються права останнього.

Згідно з ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Перехід частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ч. 1 ст. 21 вказаного Закону учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Аналогічні умови містить і пп. 7.10.1 Статуту СТОВ "Україна".

Відчуження частки в статутному капіталі товариства має своєю метою припинення права власності на цю частку в особи, яка відчужує її, щоб певна інша особа (один учасник чи кілька учасників цього товариства або треті особи) набула право на цю частку.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

Право розпорядитись своєю часткою належить власнику цієї частки (учаснику ТОВ, якому належить частка), а тому останній вправі її відчужити, зокрема шляхом укладення договору дарування частки.

Водночас, право розпорядження своєю часткою не є абсолютним і може бути обмежене, якщо про це зазначено у статуті Товариства.

Частиною 2 ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" встановлено, що статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників.

У пп. 7.10.2 Статуту СТОВ "Україна" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників.

За ст. 6 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники Товариства зобов`язані дотримуватись статуту.

У пп. 17.2, 17.4, 17.6.1 Статуту СТОВ "Україна" зазначено, що загальні збори учасників є вищим органом Товариства. Кожний учасник має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговорені питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників. Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності Товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників Товариства, як вищий орган, мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів Товариства.

Загальні збори товариства реалізують свою компетенцію через прийняття відповідних рішень з питань, віднесених статутом до їх компетенції. Саме в результаті прийняття загальними зборами рішень виникають певні правові наслідки як для учасників товариства, так і безпосередньо для самого товариства. Відсутність рішень, навпаки, не породжує настання правових наслідків для учасників товариства та для інших учасників цивільних правовідносин.

Як вимогами законодавства - ч. 2 ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (чинного на момент укладення спірних Договорів), так і умовами статуту СТОВ "Україна" (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлено обов`язок учасника Товариства, який має намір відчужити свою частку (частину частки) третій особі, отримати згоду інших учасників ТОВ у формі рішень загальних зборів, що свідчитиме про дотримання учасником умов Статуту, які для нього є обов`язковими згідно з ст. 6 Закону та про відчуження своєї частки у встановленому законом і Статутом порядку.

Якщо ж відповідної згоди інших учасників Товариства у формі рішень загальних зборів учасник не отримав, це є порушенням не лише вимог законодавства, умов Статуту а й прав інших учасників на управління ТОВ.

У ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право на розпорядження своїми частками було обмежене згодою інших учасників на ці дії, що вбачається із Статуту СТОВ "Україна" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору). Укладення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Договорів дарування за відсутності згоди інших учасників свідчить про недотримання ними умов Статуту щодо необхідності отримання згоди інших учасників ТОВ на відчуження частки та вимог законодавства.

Неправомірна поведінка учасника ТОВ є підставою для застосування способів захисту права, коли захист здійснює особа чиї права чи інтереси порушені.

Суд констатує, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при укладенні 30.01.2020 Договорів дарування частки в статутному капіталі СТОВ "Україна" не отримали згоди інших учасників ТОВ згідно з пп. 7.10.2 статуту СТОВ "Україна" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), ч. 2 ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", позаяк протилежного матеріали справи не містять.

За наведеного, суд дійшов висновку, що спірні правочини суперечать умовам пп. 7.10.2 Статуту СТОВ "Україна", ч. 2 ст. 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", порушують право Позивача на управління Товариство, відтак є недійсними.

Відтак, вимоги Позивача про визнання недійсними Договорів №1, №2, №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ "Україна", укладені 30.01.2020 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Поряд з цим, суд зважає, що в позовній заяві та заяві про зміну предмету позову Позивачем допущено описку у розмірі частки у статутному капіталі Товариства ОСОБА_3 , вказавши її розмір 12,28%, тоді як фактично розмір частки учасника ОСОБА_3 складає 12,27%.

Разом з тим, суд відзначає, що заявлені вимоги про скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 на підставі Актів приймання-передачі (№174, 175; №170, 171; №166, 167) частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" () від 31.01.2020 у цій справі є похідними від корпоративного спору та залежать від наявності самого порушеного права, яке підлягає захисту в ефективний спосіб, і підлягає вирішенню в цьому провадженні.

Також судом враховано, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 904/5857/17 зазначено, що особа, яка вважає своє право чи інтерес порушеними через подання та внесення до ЄДР недостовірних відомостей, може вимагати їх захисту через корегування відомостей ЄДР та відображенні в ЄДР відповідних дійсних відомостей у спосіб, що забезпечить ефективне відновлення і захист її порушених прав та інтересів, зокрема, шляхом скасування запису в ЄДР (п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань"). Спір між учасниками юридичної особи або спір учасників юридичної особи з цією юридичною особою щодо скасування запису в ЄДР є корпоративним спором і підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства. Зазначена вимога має похідний характер від корпоративного спору та залежить від наявності самого порушеного права, яке підлягає захисту в ефективний спосіб.

Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсними Договорів дарування частки в статутному капіталі СТОВ "Україна" № 1, № 2, № 1 від 30.01.2020, то за таких обставин вимоги щодо скасування державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 на підставі Актів приймання-передачі (№174, 175; №170, 171; №166, 167) частки в статутному капіталі Товариства також підлягають задоволенню.

Щодо пред`явленої позовної вимоги про визначення розміру часток у статутному капіталі СТОВ "Україна", суд дійшов висновку в задоволенні відповідної вимоги відмовити, оскільки дана вимога не матиме наслідком ефективність захисту порушених прав Позивача.

Суд зауважує, що внаслідок визнання недійсними Договорів №1, №2, №1 дарування частки в статутному капіталі СТОВ «Україна» від 30.01.2020, останні не породжують жодних юридичних наслідків, окрім їх недійсності, як передбачено частиною 1 статті 216 ЦК України. При цьому, судом також задоволені вимоги про скасування реєстраційних дій щодо внесених змін до відомостей про СТОВ "Україна" відносно зміни складу учасників, що в сукупності матиме наслідком повне поновлення порушених прав та інтересів Позивача.

Поміж з тим, суд зважає на витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 03.11.2022, відповідно до якого 25.10.2022 проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, зміна складу засновників (учасників), за якими перелік засновників (учасників) юридичної особи є:

ОСОБА_6 з розміром частки 7299,00 грн;

ОСОБА_1 з розміром частки 30252,00 грн;

ОСОБА_3 з розміром частки 7288,00 грн;

ОСОБА_4 з розміром частки 7299,00 грн;

ОСОБА_5 з розміром частки 7299,00 грн.

Наведеним стверджується, що станом на день ухвалення рішення в даній справі, склад засновників (учасників) та розмір їх часток у статутному капіталі Товариства, відповідають складу та розміру, визначеному у п. 7.3.4. Статуту СТОВ «Україна».

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17.

Згідно із пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з підстав наведених вище.

Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з наступного.

В заяві про зміну предмету спору Позивачем заявлено до стягнення з Відповідачів судових витрат, що складаються із судового збору в розмірі 12 405,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК Ураїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до наведеного в позовній заяві розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікує понести:

первинна усна консультація адвоката (1000,00 грн./ консультація) - 1 000,00 грн;

вивчення документів, які стосуються справи (3 год 40 хв. * 900,00 грн./год. - 3 300,00 грн;

аналіз законодавства та судової практики (3 год. 20 хв. * 900,00 грн./год.) - 3 000,00 грн;

підготовка позовної заяви (8 год. * 900,00 грн./год.) - 7 200,00 грн;

участь у судовому засіданні - 2 000,00 грн. (2 000,00 грн./участь);

відрядження до іншого міста - 2 000,00 грн. (2 000,00 грн./відрядження)

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано засвідчені копії Договору про надання правничої допомоги від 10.05.2022, свідоцтва про право Бурки Віталія Ростиславовича на зайняття адвокатською діяльністю та оригінал ордеру серія АВ №1035338 на надання правничої (правової) допомоги вказаним Адвокатом.

Так, згідно з предметом Договору про надання правничої допомоги Адвокат здійснює надання правової допомоги, представництво та захист інтересів Клієнта в Господарському суді Вінницької області та інших судах України по справі за позовом Клієнта до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування частки у статутному капіталі СТОВ "Україна" та скасування реєстраційних дій, без обмеження повноважень, на умовах, передбачених даним Договором.

Відповідно до п. 4.5. даного Договору за результатами надання правової допомоги (винесення рішення суду) складається Акт, який підписується Адвокатом та Клієнтом. В Акті вказуються обсяг надання правової допомоги та її вартість.

Проте, Позивач, всупереч приписам ч. 3 ст. 126 та п. 1) абз. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду складеного Клієнтом та Адвокатом Акту наданих послуг. Відсутній в матеріалах справи і виставлений рахунок із переліком виконаних робіт, наданих послуг, з якого було б можливо встановити які саме роботи були виконані (послуги були надані) Адвокатом та в якому обсязі з метою захисту та представництва інтересів Позивача.

Також, Позивачем не було подано до суду заяву про надання відповідних доказів на підтвердження понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на відсутність належних доказів з приводу видів виконаних робіт та кількості витраченого адвокатом часу на їх виконання, у суду відсутня можливість визначити та розподілити судові витрати між сторонами з огляду на неможливість оцінити їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З огляду на наведене, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відповідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною, а також те, що Позивачем не було заявлено про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд відмовляє Позивачу в покладенні на Відповідачів витрати на оплату професійної правничої допомоги.

Судовий збір сплачений Позивачем за розгляд даної справи в розмірі 12 405,00 грн. підлягає відшкодуванню в частині задоволених позовних вимог, та на підставі ст. 129 ГПК України покладається на Відповідачів у рівних частинах по 2 481,00 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (), укладений між ОСОБА_3 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) у розмірі 12,27% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 298,00 грн.

Визнати недійсним Договір №2 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (), укладений між ОСОБА_4 ( ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 (Обдарований) у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн..

Визнати недійсним Договір №1 дарування частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" (), укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у розмірі 12,28% статутного капіталу Товариства номінальною вартістю 7 299,00 грн..

Скасувати державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, проведених за заявою ОСОБА_2 від 31.01.2020 на підставі Актів приймання-передачі (№ 174, 175; № 170, 171; № 166, 167) частки в статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" () від 31.01.2020.

В решті позову відмовити.

Стягнути з громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 2 481 грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з громадянки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 2 481 грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з громадянина ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 2 481 грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Стягнути з громадянина ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) 2 481 грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Витрати громадянина ОСОБА_1 по сплаті судового збору в розмірі 2 481,00 грн та на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 18 500,00 грн. залишити за позивачем у справі № 902/333/22.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронні адреси: представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_3; третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; представника третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 17 січня 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (АДРЕСА_1)

3 - відповідачу 1 ( АДРЕСА_2 )

4 - відповідачу 2 ( АДРЕСА_3 )

5 - відповідачу 3 ( АДРЕСА_4 )

6 - відповідачу 4 ( АДРЕСА_5 )

7 - третій особі ( АДРЕСА_6 )