ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2022 р. Справа№ 911/3336/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 13.12.2022,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Фермерського господарства «Агротерра»

на рішення Господарського суду Київської області

від 26.07.2022 (повний текст підписано 29.07.2022)

у справі № 911/3336/21 (суддя Заєць Д.Г.)

за позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області

до 1. Головного управління Держгеокадастру у Київській області,

2. Фермерського господарства «Агротерра»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1

про визнання недійсним наказу та договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (відповідач-1) та Фермерського господарства «Агротерра» (відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсним:

- наказу Головного управління Держземагенства у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014, яким затверджено документацію із землеустрою та надано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0112 площею 34,6000 га на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області.

- договору оренди землі б/н від 15.09.2014, укладеного між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 34,6000 га, кадастровий номер :02:007:0112, який 20.09.2014 зареєстровано державним реєсторатором Реєстраційної служби Ставищенського районного управління юстиції Київської області Малиш Д.В., номер запису 7067529 з одночасним скасуванням його державної реєстрації.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.07.2022 у справі № 911/3336/21 позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки» №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014, яким затверджено документацію із землеустрою та надано в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0112 площею 34,6000 га на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області.

Визнано недійсним договір оренди землі б/н від 15.09.2014, укладений між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 34,6000 га, кадастровий номер :02:007:0112, який 20.09.2014 зареєстровано державним реєсторатором Реєстраційної служби Ставищенського районного управління юстиції Київської області Малиш Д.В., номер запису 7067529 з одночасним скасуванням його державної реєстрації.

Присуджено до стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь Київської обласної прокуратури 2270,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Присуджено до стягнення з Фермерського господарства «Агротерра» на користь Київської обласної прокуратури 2270, 00 грн витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції, з огляду на встановлені обставини справи дійшов висновку, що оспорюваний наказ Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014 видано в порушення статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та статті 134 Земельного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним. При цьому, оскільки договір оренди землі від 11.09.2014 є похідним від незаконного наказу Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014, останній також підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство «Агротерра» звернулося до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що при прийнятті рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, а також не у повній мірі з`ясовано обставини справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального законодавства, вказав на незаконність передачі земельної ділянки ОСОБА_1 з підстав невідповідності заяви (клопотання) та доданих до неї документів вимогам частини 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та частини 2 статті 123 Земельного кодексу України, не здійснивши при цьому дослідження відповідного письмового доказу.

Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції щодо отримання ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства з метою штучного збільшення земельного банку Фермерського господарства «Агротерра», спростовуються тим фактом, що земельна ділянка кадастровий номер :02:007:0112, була передана ОСОБА_1 в листопаді 2014 року, тобто до моменту державної реєстрації юридичної особи - ФГ «Агротерра», яка була проведена 11.06.2015.

Відповідач зазначає також про недоведеність прокурором наявності суспільного та публічного інтересу, з яким прокурор пов`язує вибуття спірного майна з власності громади без її волі та подальшої передачі первинним власникам, як підстави для звернення з даним позовом до суду, оскільки передача земельної ділянки в користування відповідачу жодним чином не зумовлює втрату права власності громади, залишається в комунальній власності, оплата за її користування надходить від фермерського господарства до місцевого бюджету. Дані обставини, на думку відповідача, свідчать про відсутність порушення принципів регулювання (стаття 14 Конституції України, стаття 5 Земельного кодексу України), на які суд посилається в оскаржуваному рішенні.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, Заступник керівника Білоцерківської прокуратури подав відзив у якому зазначає, що обставини, на які посилається апелянт є безпідставними, необґрунтованими та повністю спростовуються матеріалами справи. У зв`язку з чим прокурор просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

В судове засідання 13.12.2022 представники позивача, відповідача-1 та третьої особи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача, відповідача-1 та третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-3814/15-14-сг від 06.08.2014 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області. Орієнтований розмір земельної ділянки 34,6000 га.

У подальшому, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області та прийнято рішення про надання в оренду строком на 21 рік останньому земельної ділянки площею 34,6000 га, кадастровий номер :02:007:0112.

На підставі вказаних наказів, 15.09.2014 між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника відділу Держземагентства у Ставищенському районі Хомича В.І., як уповноваженої особи, із фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки. Вказаний договір оренди землі від 15.09.2014 зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Ставищенського районного управління юстиції Київської області 20.09.2014, номер запису 7067529 .

Відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №43-ОТГ від 14.12.2020, зі змінами відповідно до наказу №57-ОТГ від 21.12.2020 року, Ставищенській селищній громаді Білоцерківського району Київської області у комунальну власність передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 1057,2292 га згідно додатку, в т.ч. передано земельну ділянку площею 34,6000 га кадастровий номер :02:007:0112 розташованої на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області.

Відповідно до рішення третьої позачергової сесії VIII скликання Ставищенської селищної ради Білоцерківського району «Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність» №41 від 24.12.2020 року, Ставищенська селищна громада Білоцерківського району Київської області прийняла у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності площею 1057,2292 га, в т.ч. земельну ділянку площею 34,6000 га кадастровий номер :02:007:0112, яка розташована на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області.

16.03.2021 державним реєстратором Володарської селищної ради Олефір Г.П. здійснено реєстрацію спірної земельної ділянки на підставі вказаних наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області, рішення Ставищенської селищної ради, номер запису 41063096.

Так, власником земельної ділянки площею 34,6000 га кадастровий номер :02:007:0112, розташованої на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області, є Ставищенська селищна рада.

Звертаючись з даним позовом до суду, Заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури Київської області зазначає, що прокуратурою було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території с. Бесідка Білоцерківського (Ставищенського) району Київської області.

На думку прокурора, зазначені вище накази Головного управлінням Держземагенства у Київській області прийнято всупереч вимогам чинного законодавства.

Прокурор зазначає, що в поданому третьою особою - ОСОБА_1 у клопотанні про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не вказано кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, не зазначено обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Крім того, третьої особою 11.06.2015 здійснено реєстрацію юридичної особи Фермерське господарство «Агротерра» (), керівником зазначеного Фермерського господарства є ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань, та вже отримував із земель державної та комунальної власності як громадянин без конкурентних засад (земельних торгів) земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, на підставі наказу ГУ Держземагентства в Київській області №10-3812/15-14-сг від 06.08.2014 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Юрківської сільської ради Ставищенського району Київської області з кадастровим номером :03:001:0103, площею 13,2390 га в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 , та 15.09.2014 укладено договір оренди землі строком на 49 років, який зареєстровано Реєстраційною службою Ставищенського районного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5894290 від 18.09.2014 року.

Згідно інформації Державної інспекції сільського господарства в Київській області станом на 2015 рік за ОСОБА_1 техніка не була зареєстрована.

Як зазначає прокурор, що з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 Земельного кодексу України громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Таким чином, на думку прокурора, отримання ОСОБА_1 значних площ земель для ведення фермерського господарства спрямоване на штучне збільшення земельного банку фермерського господарства «Агротерра», засновником і керівником якого він був і являється на даний час, за спрощеною процедурою, без обов`язкового проведення земельних торгів.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що наказ Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014 прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, а Договір оренди землі від 15.09.2014, укладено всупереч встановленої чинним законодавством процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 у відзиві на позовну заяву зазначив про відсутність порушень вимог чинного земельного законодавства України з боку ГУ Держземагентства у Київській області при видачі оспорюваного наказу та наданні у строкове користування ОСОБА_1 земельної ділянки. ОСОБА_1 до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду додано усі визначені Земельним кодексом України та Законом України «Про фермерське господарство» документи, а тому, у ГУ Держземагентства у Київській області відсутні підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні клопотання.

Заперечуючи проти позову відповідач-2 у відзиві на позов зазначив, що процедура передачі земельних ділянок в оренду була повністю дотримана, обставини, які б були підставою визнання недійсним договору оренди землі від 15.09.2014 відсутні. В матеріалах справи відсутні докази встановлення Держсільгоспінспекцією фактів порушення ОСОБА_1 норм земельного законодавства. Статтею 5 Закону України «Про фермерське господарство» визначено вичерпний перелік кваліфікуючих вимог до фермера та його заяви, які було дотримано третьою особою при подачі клопотання до ГУ Держземагентства у Київській області. На думку відповідача-2 прокурором не обґрунтовано підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 15.09.2014.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті (абзаци 1 і 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 частини статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Колегія суддів зазначає, що системне тлумачення положень частин 3-5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

З матеріалів справи вбачається, що позов подано прокурором в інтересах держави в особі Ставищенської селищної ради, а позовні вимоги ґрунтуються на положеннях ст. ст. 116, 123-126, 134, 137 Земельного кодексу України, ст.ст. 21, 203, 210, 215, 387 Цивільного кодексу України, ст. ст. 23, 24, 53 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із недотриманням Головним управління Держгеокадастру у Київській області вимог законодавства, що призвело до незаконної передачі у користування третій особі - ОСОБА_1 земельних ділянок, без проведення обов`язкових земельних торгів (аукціону).

Як вказує прокурор, незаконним набуттям ОСОБА_1 в оренду спірної земельної ділянки порушено інтереси держави, адже з комунальної власності протиправно, тобто без волі територіальної громади та на підставі незаконних наказів ГУ Держкомземагентства в Київській області, вибула земельна ділянка сільськогосподарського призначення, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в статті 14 Конституції України та статті 5 Земельного кодексу України.

Водночас, тлумачення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому, розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Згідно частин 4, 7 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як вбачається, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:007:0112 є Ставищенська селищна рада. Отже, орган, який має здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах у даному випадку є Ставищанська селищна рада.

Прокурор зазначає, що Ставищенською селищною радою з часу прийняття земельних ділянок з державної у комунальну власність (тобто з 24.112.2020 і станом на момент звернення з даним позовом до суду) не вжито заходів представницького характеру щодо відновлення в судовому порядку порушених прав територіальної громади Ставищенської селищної ради.

З урахуванням викладених обставин, листом від 105.11.2021 Білоцерківська окружна прокуратура звернулась до Ставищенської селищної ради про необхідність звернення до суду за захистом порушеного права територіального громади.

Проте листом від 11.11.2021 за №03-06/1458 Ставищенська селищна рада повідомила, що органом місцевого самоврядування заходи щодо скасування в судовому порядку наказу та договору оренди земельної ділянки не вживались та селищна рада зверталась до Білоцерківської окружної прокуратури Київської області про вжиття заходів представницького характеру в інтересах ради.

Вказане свідчить про неналежне здійснення Ставищенською селищною радою функцій у спірних правовідносинах, оскільки уповноважений орган фактично визнає неможливість самостійного захисту майнових інтересів держави.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наведене свідчить про передбачений вимогами Конституції України та Закону України "Про прокуратуру" винятковий випадок, у разі якого порушення відповідачами інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, та є підставою для застосування представницьких повноважень прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах - Ставищенської селищної ради, що і стало підставою для

За таких обставин, Білоцерківською окружною прокуратурою обґрунтовано підстави порушення інтересів держави та підстави їх представництва прокурором.

Так, відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України та статтею 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Статтею 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами 1-3 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність); суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади; суб`єктами права спільної власності на земельні ділянки територіальних громад можуть бути районні та обласні ради.

Згідно з частинами 1, 2 статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Як підтверджено матеріалами справи, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-3814/15-14-сг від 06.08.2014 надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, розташованої на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області. Орієнтований розмір земельної ділянки 34,6000 га.

У подальшому, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014 затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області та прийнято рішення про надання в оренду строком на 21 рік останньому земельної ділянки площею 34,6000 га, кадастровий номер :02:007:0112.

На підставі вказаних наказів, 15.09.2014 між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника відділу Держземагентства у Ставищенському районі Хомича В.І., як уповноваженої особи, із фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано державним реєстратором Реєстраційної служби Ставищенського районного управління юстиції Київської області 20.09.2014 року, номер запису 7067529 .

Разом з тим, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 вже виділялась земельна ділянка за рахунок земель державної власності. Так, на підставі наказу ГУ Держземагентства в Київській області №10-3812/15-14-сг від 06.08.2014 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства надано в оренду на території Юрківської сільської ради Ставищенського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0103, площею 13,2390 га, та 15.09.2014 між ОСОБА_1 та ГУ Держземагенства у Київській області укладено Договір оренди землі строком на 49 років, який зареєстровано Реєстраційною службою Ставищенського районного управління юстиції на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 5894290 від 18.09.2014.

Так, згідно відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 11.06.2015 здійснено реєстрацію Фермерського господарства «Агротерра», керівником якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.

Так, відповідно до статей 22, 31, 93, 124 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Відповідно до частини 2 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) права на земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Згідно з частиною 2 статті 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 2 статті 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Стаття 123 Земельного кодексу України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею, матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим, відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» (в редакції, чинній на час звернення з відповідною заявою про виділення земельної ділянки), фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним нормативно - правовим актом - Законом України «Про фермерське господарство».

Так, згідно з абз. 1, 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності, з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності, з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Таким чином, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначав обов`язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 Земельного кодексу України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. В іншому випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №525/1225/15-ц від 24.04.2019.

Закон України «Про фермерське господарство» передбачав, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому, норми даного Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Можливість передачі земельних ділянок державної та комунальної форми власності для ведення фермерського господарства юридичним особам, тобто, після створення громадянином фермерського господарства та його державної реєстрації відповідно до вимог статті 8 Закону України «Про фермерське господарство», без проведення земельних торгів, діючим законодавством України, як на момент прийняття оспорюваного рішення, так і на даний час, не передбачена.

Відповідно до правового висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Таким чином, на момент звернення до Головного управління Держземагенства у Київській області для отримання у користування земель для ведення фермерського господарства, ОСОБА_1 вже отримав земельну ділянку із земель державної та комунальної власності у користування для ведення фермерського господарства як громадянин без конкурентних засад (земельних торгів), що підтверджується наказом ГУ Держземагентства в Київській області №10-3812/15-14-сг від 06.08.2014 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Юрківської сільської ради Ставищенського району Київської області з кадастровим номером :03:001:0103, площею 13,2390 га в оренду для ведення фермерського господарства ОСОБА_1 .

За таких обставин, наказ Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014 про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :02:007:0112 площею 34,600 га на території Бесідської селищної ради Ставищенського району Київської області підлягає визнанню недійсним, як такий, що видано в порушення статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та статті 134 Земельного кодексу України.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 11.05.2016 у справі №6-2903цс15 та від 18.05.2016 у справі №6-248цс16.

Щодо вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 15.09.2014, укладеного між Головним управлінням Держземагенства у Київській області та ОСОБА_1 та скасування його державної реєстрації, слід зазначити наступне.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з`ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Відповідно до статті 648 Цивільного кодексу України договір, укладений на підставі правового акту органу державної влади, має відповідати цьому акту.

Статтею 6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і у порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

При цьому, порушення вимог частини 2 статті 6 Закону України «Про оренду землі», відповідно до статті 15 цього закону є підставою для визнання недійсним такого договору.

Правовою підставою для виникнення права оренди у ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:007:0112, площею 34,600 га, яка розташована на території Бесідської сільської ради Ставищенського району Київської області, є наказ Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014.

Враховуючи, що договір оренди землі від 11.09.2014 є похідним від незаконного наказу Головного управління Держземагенства у Київській області №10-5295/15-14-сг від 11.09.2014, останній підлягає визнанню судом недійсним з моменту його вчинення, оскільки, його прийнято з порушення вимог статей 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство», статті 123, частини 2 статті 124, статті 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 11.09.2014, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_1 та скасування його державної реєстрації є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі є законними та обґрунтованими.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2022 у справі № 911/3336/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а, отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Агротерра» на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2022 у справі № 911/3336/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2022 у справі № 911/3336/21 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/3336/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 26.12.2022.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка