ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2022 р. Справа№ 910/19208/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання Горда В.В.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання від 08.12.2022

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 (повний текст рішення складено 13.09.2021) та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021

у справі № 910/19208/20 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Національного агентства з питань запобігання корупції

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні позивача - Державна казначейська служба України

про стягнення 420 829,08 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (далі - відповідач, ТОВ «Алтаюр»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Державна казначейська служба України, в якому просив суд стягнути з відповідача 420 829,08 грн. штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт за договором №127/18 від 21.12.2018, з яких: 221 483,62 грн. пені та 199 345,46 грн. штрафу. Нормативно в обґрунтування позову позивач послався на приписи ст. ст. 525, 526, 610, 837, 875, 883 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 217, ч.1 ст. 230, ч.2, 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Короткий зміст заперечень проти позову

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач прийняв роботи по актах приймання виконаних будівельних робіт та актах приймання-передачі змонтованого устаткування без заперечень та зауважень. Окрім того, відповідач у поданому клопотання заявив про сплив позовної давності до усіх позовних вимог щодо договору підряду за період з 01.09.2019 по 29.11.2019, і просив відмовити у позові з посиланням на припис ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що:

- доказів виконання робіт у строк визначений умовами додатку 1 до договору відповідачем суду - не надано;

- відповідачем допущено прострочення виконання робіт за договором на загальну суму 7 062 837,92 грн., що є підставами для стягненян штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

- позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення штрафу за період з 01.09.2019 року по 29.11.2019 року (включно) у розмірі 420 829,08 грн.;

- строк позовної давності до вимог про стягнення штрафу є спеціальним та становить 1 рік;

- строк позовної давності до вищевказаних вимог сплив з 01.09.2020 року по 29.11.2020 року відповідно;

- зі штемпеля канцелярії Господарського суду міста Києва вхідної кореспонденції, вбачається, що позивач звернувся до суду 07.12.2020 року зі спливом строку позовної давності;

- частина 4. ст. 267 Цивільного кодексу України передбачає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові;

- за таких обставин, враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в позові щодо стягнення 420 829,08 грн. штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт за договором слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст постанови апеляційного господарського суду та мотиви її постановлення

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 у справі № 910/19208/20 - залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що в позові щодо стягнення 420 829,08 грн. штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт за договором слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, Державна казначейська служба України, яка не є стороною у справі, звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі №910/19208/20 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Скаржник наголошував на тому, що Державна казначейська служба України є особою, яка не брала участь у справі, водночас, суд вирішив питання про її інтереси, у зв`язку з чим вона має право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції

В своїй апеляційній скарзі Державна казначейська служба України зазначила, що у межах даного господарського провадження одним із учасників є бюджетна установа, а саме, Національне агентство з питань запобігання корупції, яке повністю утримується за рахунок держаного бюджету та являється розпорядником бюджетних коштів. При цьому предметом позову у даній справі є штрафні санкції у вигляді пені та штрафу у розмірі 420 829,08 грн, які відповідно до бюджетного законодавства вважаються доходом державного бюджету.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, власні надходження бюджетних установ - це кошти, отримані в установленому порядку бюджетними установами, як плата за надання послуг, виконання робіт, гранти, дарунки та благодійні внески, а також кошти від реалізації в установленому порядку продукції чи майна та іншої діяльності.

Види власних надходжень бюджетних установ визначені п. 4 ст. 13 Бюджетного кодексу Україну, серед яких відсутні такі види надходжень, як неустойка, штраф або пеня.

Тобто, оскільки штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) згідно норм Бюджетного кодексу України не є ціною послуг вартісного характеру, то відповідно такі кошти і не можуть зараховуватись як власні надходження бюджетних установ.

В свою чергу положеннями ст. 29 Бюджетного кодексу України визначено, що до складу доходів державного бюджету в тому числі входять кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону.

Із вказаної норми законодавства чітко вбачається, що у випадку, коли бюджетна установа отримає на свій рахунок неустойку, штраф або пеню, вона зобов`язується перерахувати суму таких надходжень у відповідний бюджет (залежно від того, з якого бюджету ця установа фінансується).

Тобто, на думку апелянта викладене в сукупності підтверджує той факт, що спірні правовідносини в межах даної справи безпосередньо пов`язані з бюджетним законодавством в частині можливих надходжень коштів до державного бюджету. У зв`язку з чим предмет заявленого спору також стосується і Державної казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та коштів бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Отже, оскаржуване рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки Державної казначейської служби України щодо надходження коштів до бюджету, у зв`язку з чим ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 залучено Державну казначейську службу України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що привело до неправильного вирішення спору. За аналогічних доводів скаржник просив скасувати і постанову суду апеляційної інстанції, якою відповідне рішення залишено без змін.

Скаржник в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався зокрема на те, що суд першої інстанції застосовуючи до спірних правовідносин ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України та відмовляючи у задоволенні позову не зазначив у мотивувальній частині свого рішення жодного висновку щодо підстав пропуску позивачем строку позовної давності, а саме щодо їх неповажності. Зі змісту рішення суду першої інстанції, як і постанови суду апеляційної інстанції, взагалі не вбачається вчинення дій, направлених на перевірку підстав пропуску позивачем строку позовної давності, проте, відповідні підстави - є поважними, з огляду на те, що позивач попередньо звертався до суду з відповідним позовом у межах строку позовної давності, але, відповідний позов, після проведення декількох засідань, було залишено без розгляду (справа № 910/13225/20), що і зумовило повторне звернення з позовом у справі № 910/19208/20. Відповідно, повторно позов було скеровано на адресу суду 03.12.2020, а зареєстровано 07.12.2020, що також безпідставно не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, скаржник наголошував, що:

- питання стосовно обґрунтованості позову, і відповідно,наявності порушеного права позивача за захистом якого він звернувся до суду - не було предметом дослідження і в оскаржуваному рішенні - не досліджувалось, адже висновків стосовно вказаної обставини (щодо порушеного права), судове рішення не містить;

- судом першої інстанції не було спростовано письмове визнання відповідачем невчасного виконання умов договору.

Крім того, усі вищенаведені обставини не були враховані і судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

05.09.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом до розгляду у відповідності до приписів ст. 119, 263 Господарського процесуального кодексу України, і в якому позивач просив задовольнити апеляційну скаргу, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, які ідентичні доводам апеляційної скарги.

Скаржник в апеляційній скарзі посилався на те, що позивач попередньо у поданій до Державної казначейської служби України Довідці про дебіторську та кредиторську заборгованість за операціями, які не відображаються у формі № 7д, № 7м «Звіт про заборгованість за бюджетними коштами» за І квартал 2022 року, у графі «Розрахунки за претензіями» на початок звітного періоду (року) було відображено кошти у сумі 420 829,08 грн - позов до Господарського суду міста Києва щодо стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Алтаюр», тобто, Державна казначейська служба України була обізнаною про майбутнє надходження цих коштів до державного бюджету (про які Національне агентство звітувало, як про заборгованість), які в подальшому підлягали зарахуванню до єдиного казначейського рахунку (обслуговування якого вона забезпечує) для їх розподілу між державним бюджетом.

Отже, скаржник в апеляційній скарзі наголошував, що:

- Державна казначейська служба України об`єктивно розраховувала на надходження до державного бюджету грошових коштів у розмірі 420 829,08 грн, тобто отримання цих коштів було запланованим. Відповідно ухвалення Господарським судом міста Києва рішення про відмову у задоволенні позову Національного агентства не тільки призвело до недоотримання коштів державного бюджету, а й також являється підставою для вчинення Державною казначейською службою України додаткових дій у вигляді внесення змін до фінансової звітності та перепланування коштів Державного бюджету;

- викладені позивачем доводи свідчать про те, що спірні правовідносини стосуються бюджетних коштів, а оскаржуване рішення суду впливає на інтереси Державної казначейської служби України, як органу, що здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства;

- Національне агентство зауважувало, що під час розгляду спорів, які виникають між учасником бюджетного процесу та суб`єктом господарювання в якості третьої особи, підлягає обов`язковому залученню орган, що здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства, в частині зарахування та подальшого розподілу бюджетних коштів, яким у конкретному випадку є Державна казначейська служба України. Залучення такого органу до участі у розгляді справи свідчить про належне забезпечення судом завдань господарського законодавства;

-в порушення вимог процесуального закону суд першої інстанції помилково не залучив Державну казначейську службу України до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що в силу п. 4 ч. 3 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є порушенням норм процесуального права та є обов`язковою підставою для скасування судових актів у даній справі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

07.12.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач вказував на те, що відсутні правові підстави для окремого оскарження додаткового рішення від 20.09.2021 та постанови від 23.02.2022, наголошуючи на тому, що:

- додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення та у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постановах від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 910/20089/17, від 23.12.2021 у справі № 925/81/21, від 09.02.2022 №910/17345/20;

- скасування первісного рішення безумовно свідчить про те, що ухвалене на його підставі додаткове рішення, як невід`ємна частина цього рішення, втрачає силу, і таке додаткове рішення не породжує в подальшому жодних правових наслідків, а відтак відповідно не підлягає примусовому виконанню;

- ухвалене у справі додаткове рішення, яким вирішене питання про розподіл судових витрат втрачає законну силу та не підлягає примусовому виконанню у разі скасування в судовому порядку первісного судового рішення, а в протилежному випадку вказане призведе до порушення принципу господарського судочинства стосовно відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Таким чином, позивач зазначав, що у разі задоволення Північним апеляційним господарським судом апеляційної скарги Державної казначейської служби України та скасування попередньо ухвалених у межах вказаної справи рішень суду першої та апеляційної інстанцій від 01.09.2021 та 30.11.2021, відпадуть правові підстави для примусового виконання додаткових рішень про стягнення з Національного агентства на користь ТОВ «Алтаюр» витрат на професійну правничу допомогу.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/19208/20 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Станік С.Р., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19208/20. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 у справі № 910/19208/20.

15.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали вказаної справи.

У зв`язку з перебуванням судді Станіка С.Р. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.08.2022 у справі №910/19208/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2022 поновлено Державній казначейській службі України пропущений строк подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021, справу призначено до розгляду на 27.09.2022, для з`ясування обставин порушення оскаржуваним рішенням прав апелянта, які зазначені скаржником в апеляційній скарзі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 залучено до участі у справі №910/19208/20 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову на стороні позивача Державну казначейську службу України, розгляд справи відкладено до 18.10.2022. Ухвала мотивована тим, що:

- в своїй апеляційній скарзі Державна казначейська служба України зазначила, що у межах даного господарського провадження одним із учасників є бюджетна установа, а саме, Національне агентство з питань запобігання корупції, яке повністю утримується за рахунок держаного бюджету та являється розпорядником бюджетних коштів. При цьому предметом позову у даній справі є штрафні санкції у вигляді пені та штрафу у розмірі 420 829,08 грн, які відповідно до бюджетного законодавства вважаються доходом державного бюджету;

- відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України власні надходження бюджетних установ - це кошти, отримані в установленому порядку бюджетними установами, як плата за надання послуг, виконання робіт, гранти, дарунки та благодійні внески, а також кошти від реалізації в установленому порядку продукції чи майна та іншої діяльності;

- види власних надходжень бюджетних установ визначені п. 4 ст. 13 Бюджетного кодексу Україну, серед яких відсутні такі види надходжень, як неустойка, штраф або пеня;

- тобто, оскільки штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) згідно норм Бюджетного кодексу України не є ціною послуг вартісного характеру, то відповідно такі кошти і не можуть зараховуватись як власні надходження бюджетних установ;

- в свою чергу положеннями ст. 29 Бюджетного кодексу України визначено, що до складу доходів державного бюджету в тому числі входять кошти від санкцій (штрафи, пеня тощо), що застосовуються відповідно до закону;

- Із вказаної норми законодавства чітко вбачається, що у випадку, коли бюджетна установа отримає на свій рахунок неустойку, штраф або пеню, вона зобов`язується перерахувати суму таких надходжень у відповідний бюджет (залежно від того, з якого бюджету ця установа фінансується);

- тобто, на думку апелянта викладене в сукупності підтверджує той факт, що спірні правовідносини в межах даної справи безпосередньо пов`язані з бюджетним законодавством в частині можливих надходжень коштів до державного бюджету. У зв`язку з чим предмет заявленого спору також стосується і Державної казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів та коштів бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, враховуючи, що оскаржуване рішення у даній справі може вплинути на права або обов`язки Державної казначейської служби України щодо надходження коштів до бюджету, судова колегія з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, вважає за необхідне залучити Державну казначейську службу України до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача та відкласти розгляд справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 розгляд справи відкладено до 29.11.2022.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. 29.11.2022 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 29.11.2022 у справі №910/19208/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 справу №910/19208/20 за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 розгляд справи відкладено до 08.12.2022.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 08.12.2022 з`явились представники скаржника (третьої особи), позивача та відповідача.

Представник скаржника :в судовому засіданні 08.12.2022 надав пояснення по справі та підтримав вимоги викладені у апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 08.12.2022 надав пояснення по справі та проти апеляційної скарги не заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2022 просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції - без змін як такі, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи, 21.12.2018 між Національним агентством з питань запобігання корупції (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Алтаюр" (генеральний підрядник) укладено договір №127/18 (далі - договір), за умов якого генпідрядник взяв на себе зобов`язання на свій ризик, власними силами і засобами виконати та здати у строк, обумовлені договором, роботи з будівництва відомчого центру обробки даних з технічним переоснащенням інженерних мереж Національного агентства з питань запобігання корупції, згідно з кодом ДК 021:20-7 "Покрівельні роботи та інші спеціалізовані будівельні роботи" відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації з дотриманням будівельних норм і правил, а замовник в межах коштів, передбачених кошторисом за бюджетною програмою КПКВК 6331010 (КЕКВ 3122) зобов`язався прийняти та оплатити роботи в порядку та на умовах, визначених договором. В подальшому додатковими угодами №1 від 29.12.2018 року, № 2 від 28.02.2019 року, № 3 від 27.06.2019 року та № 4 від 20.08.2019 року, які є невід`ємною частиною договору, до договору вносились зміни.

Пунктом 1.5 договору визначено що строк виконання робіт (будівництва об`єкта) визначені у календарному графіку виконання робіт до цього договору (додаток 1). Граничний строк виконання робіт за договором - 31 серпня 2019 року відповідно до додатку 1 до договору у редакції додаткової угоди №4 від 20.08.2019.

Відповідно до п. 2.2 договору генеральний підрядник забезпечує необхідну якість робіт у відповідності до ДБН та ДСТУ та інших нормативних документів, здає їх в обумовлені строки замовнику з передачею всієї виконавчої документації, усуває зауваження та дефекти допущені з його з його вини, протягом гарантійного строку експлуатації об`єкту.

Пунктами 5.4 та 5.5 договору передбачено що строки виконання робіт визначаються датою їх початку та закінчення, які визначаються у календарному графіку. Датою закінчення робіт вважається дата їх прийняття замовником.

Додатковою угодою №2 від 28.02.2019 року пункт 7.3 договору викладений в наступній редакції: "Роботи виконуються згідно з календарним графіком виконання робіт, в якому визначаються дати початку та закінчення всіх етапів робіт (додаток 1 до цього договору)".

Пунктами 9.1 та 9.2 договору передбачено, що роботи виконуються генеральним підрядником і приймаються замовником відповідно до календарного графіку виконання робіт (додаток 1) та відповідно до умов договору, тобто по мірі виконання робіт (поетапно). Про закінчення робіт генеральний підрядник письмово повідомляє замовника. У міру виконаних робіт генеральний підрядник передає замовнику акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в (далі - акт КБ-2в) та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 (далі - довідка КБ-3).

У додатку 1 до договору "Календарний графік виконання робіт з побудови відомчого центру обробки даних з технічним переоснащенням інженерних мереж Національного агентства з питань запобігання корупції за адресою: бульвар Дружби народів, 28 у м.Києві" (у редакції додаткової угоди від 20.08.2019 № 4) сторонами погоджено, що усі етапи робіт та здійснення передачі закінченого об`єкта будівництва замовнику, повинні бути завершені у серпні 2019 року.

Пунктом 16.4.4 договору визначено право позивача відмовитись від прийняття робіт (об`єкта будівництва), а пунктом 16.4.8 договору закріплено право позивача повернути акт приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою № КБ-3, що складена згідно з актом № КБ-2в, генпідряднику без здійснення оплати.

Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за період серпень - листопад 2019 року, наявними у матеріалах справи, підтверджується факт виконання відповідачем підрядних робіт за договором на замовлення позивача у зазначений період, а саме:

- 12.09.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за серпень 2019 року, які датовані 12.09.2019 і підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 4 215 045,57 грн.;

- 03.10.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за вересень 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 957 680,85 грн.;

- 10.10.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за вересень 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 616 208,65 грн;

- 29.11.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за листопад 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 1 273 902,85 грн.

Позивач виконані відповідачем підрядні роботи за період серпень - листопад 2019 року прийняв та оплатив в повному обсязі, зауважень щодо отриманих підрядних робіт, передбачених п.п. 16.4.4, 16.4.8 договору суду не надано. Проте зазначив про допущене прострочення відповідачем виконання робіт за договором на загальну суму 7 062 837,92 грн. у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача штрафні санкції за період прострочення з 01.09.2019 року по 29.11.2019 року в розмірі 420 829,08 грн., посилаючись на приписи ч. 2 ст. 231 ГК України, а саме: 221 483,62 грн. пені та 199 345,46 грн. штрафу.

Доказів виконання робіт у строк визначений умовами додатку 1 до договору - матеріали справи не містять.

Вважаючи, що відповідач свої зобов`язання за договором виконав з порушенням строку, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов договору в розмірі 420 829,08 грн. (221 483,62 грн. пені та 199 345,46 грн. штрафу) за період з 01.09.2019 по 29.11.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 в позові відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що відповідачем допущено прострочення виконання робіт за договором на загальну суму 7 062 837,92 грн., що є підставами для стягнення штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України. Проте, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення штрафу за період з 01.09.2019 року по 29.11.2019 року (включно) у розмірі 420 829,08 грн, а строк позовної давності до вимог про стягнення штрафу є спеціальним та становить 1 рік, у зв`язку з чим строк позовної давності до вищевказаних вимог сплив з 01.09.2020 року по 29.11.2020 року відповідно. Зі штемпеля канцелярії Господарського суду міста Києва вхідної кореспонденції, вбачається, що позивач звернувся до суду 07.12.2020 року зі спливом строку позовної давності, і за таких обставин, враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в позові щодо стягнення 420 829,08 грн. штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт за договором слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 у справі № 910/19208/20 - залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що в позові щодо стягнення 420 829,08 грн. штрафних санкцій за порушення строків виконання робіт за договором слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Проте, з вказаними висновками суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає їх такими, що здійснені без урахування в сукупності обставин справи та перевірки їх доказами, а також висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову зроблені без застосування спеціальних норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ч. 1 ст. 272 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Як зазначав скаржник в апеляційній скарзі, саме позивач у попередньо у поданій до Державної казначейської служби України Довідці про дебіторську та кредиторську заборгованість за операціями, які не відображаються у формі № 7д, № 7м «Звіт про заборгованість за бюджетними коштами» за І квартал 2022 року, у графі «Розрахунки за претензіями» на початок звітного періоду (року) було відображено кошти у сумі 420 829,08 грн - позов до Господарського суду міста Києва щодо стягнення штрафних санкцій з ТОВ «Алтаюр», а отже, Державна казначейська служба України була обізнаною про майбутнє надходження цих коштів до державного бюджету (про які Національне агентство звітувало, як про заборгованість), які в подальшому підлягали зарахуванню до єдиного казначейського рахунку (обслуговування якого вона забезпечує) для їх розподілу між державним бюджетом.

Скаржник наголошував, що Державна казначейська служба України об`єктивно розраховувала на надходження до державного бюджету грошових коштів у розмірі 420 829,08 грн, тобто отримання цих коштів було запланованим. Відповідно ухвалення Господарським судом міста Києва рішення про відмову у задоволенні позову Національного агентства не тільки призвело до недоотримання коштів державного бюджету, а й також являється підставою для вчинення Державною казначейською службою України додаткових дій у вигляді внесення змін до фінансової звітності та перепланування коштів Державного бюджету.

Викладені позивачем доводи свідчать про те, що спірні правовідносини стосуються бюджетних коштів, а оскаржуване рішення суду впливає на інтереси Державної казначейської служби України, як органу, що здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства.

Під час розгляду спорів, які виникають між учасником бюджетного процесу та суб`єктом господарювання в якості третьої особи, підлягає обов`язковому залученню орган, що здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства, в частині зарахування та подальшого розподілу бюджетних коштів, яким у конкретному випадку є Державна казначейська служба України. Залучення такого органу до участі у розгляді справи свідчить про належне забезпечення судом завдань господарського законодавства.

Отже, в порушення вимог процесуального закону, а саме ст. 50 ГПК України, суд першої інстанції помилково не залучив Державну казначейську службу України до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Наведене процесуальне порушення не було також усунено апеляційним судом в процесі розгляду справи в апеляційному порядку.

Розглянувши доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України ).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника.

Частиною 4 ст. 882 Цивільного кодексу України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлени: строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так, матеріалами справи підтверджується, що додатковою угодою №2 від 28.02.2019 року пункт 7.3 договору викладений в наступній редакції: "Роботи виконуються згідно з календарним графіком виконання робіт, в якому визначаються дати початку та закінчення всіх етапів робіт (додаток 1 до цього договору)".

Пунктами 9.1 та 9.2 договору передбачено, що роботи виконуються генеральним підрядником і приймаються замовником відповідно до календарного графіку виконання робіт (додаток 1) та відповідно до умов договору, тобто по мірі виконання робіт (поетапно). Про закінчення робіт генеральний підрядник письмово повідомляє замовника. У міру виконаних робіт генеральний підрядник передає замовнику акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3.

У додатку 1 до договору "Календарний графік виконання робіт з побудови відомчого центру обробки даних з технічним переоснащенням інженерних мереж Національного агентства з питань запобігання корупції за адресою: бульвар Дружби народів, 28 у м.Києві" (у редакції додаткової угоди від 20.08.2019 № 4) сторонами погоджено, що усі етапи робіт та здійснення передачі закінченого об`єкта будівництва замовнику, повинні бути завершені у серпні 2019 року.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк виконання робіт за Договором на суму 7 062 837,92 грн. визначається останньою датою місяця серпня 2019 року, тобто 31.08.2019, оскільки іншої чіткої дати між сторонами не узгоджено. Вказані обставини учасниками справи не заперечувались.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджується, що за Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за період серпень - листопад 2019 року, наявними у матеріалах справи, відповідачем виконано підрядних робіт за договором на замовлення позивача у зазначений період, а саме:

- 12.09.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за серпень 2019 року, які датовані 12.09.2019 і підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 4 215 045,57 грн., і відповідно, за період з 01.09.2019 по 12.09.2019 невиконаними є роботи на суму 2 847 792,35 грн.;

- 03.10.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за вересень 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 957 680,85 грн., і відповідно, за період з 13.09.2019 по 03.10.2019 невиконаними є роботи на суму 1 890 111,50 грн.;

- 10.10.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за вересень 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 616 208,65 грн., і відповідно, за період з 04.10.2019 по 10.10.2019 невиконаними є роботи на суму 1 273 902,85 грн.

- 29.11.2019: за актами Актами КБ-2в та довідками КБ-3 за листопад 2019 року, які підписані позивачем та відповідачем без зауважень та заперечень і посвідчені печатками обох сторін, з відбитками печаток Державної казначейської служби про взяття на облік, і за якими виконано робіт на суму 1 273 902,85 грн., тобто 29.11.2019 відповідачем було виконано повний обсяг робіт за Договором.

Отже, оскільки з 01.09.2019 відповідачем допущено прострочення виконання робіт за договором на загальну суму 7 062 837,92 грн., і відповідне прострочення тривало понад 30 днів, а тому наявні обумовлені законом підстави стягнення штрафних санкцій на підставі ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, а саме: 199 345,46 грн. штрафу за невиконання понад 30 днів зобов`язання з виконання робіт за договором, а також 221 483,62 грн. пені ((87 754,06 грн. (розрахована за період прострочення з 01.09.2019 по 12.09.2019 на суму 2 847 792,35 грн.) + 59 083,64 грн. (розрахована за період прострочення з 13.09.2019 по 03.10.2019 на суму 1 890 111,50 грн.). + 13230,78 грн. (розрахована за період прострочення з 04.10.2019 по 10.10.2019 на суму 1 273 902,85 грн.). + 63 695,14 грн. (розрахована за період прострочення з 11.10.2019 по 29.11.2019 на суму 1 273 902,85 грн.)), і вимоги позивача в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

В свою чергу, суд першої інстанції зазначив, що відповідач звернувся з заявою про застосування до вимог позивача спеціальної позовної давності (річної), та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що згідно штемпеля вхідної кореспонденції канцелярії Господарського суду міста Києва, вбачається, що позивач звернувся до суду 07.12.2020 року, тобто зі спливом спеціальної (річної) позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу та пені.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи підтверджується. що відповідний позов було скеровано до суду першої інстанції позивачем засобами поштового зв`язку 03.12.2020, про що свідчить відбиток штампу поштової установи на відповідному конверті, а отже, датою звернення позивача з відповідним позовом до суду є саме 03.12.2020.

Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що за вимогами про стягнення штрафу річний строк позовної давності розпочав свій перебіг з 13.09.2019 (оскільки 12.09.2019 було підписано акти за серпень 2019 року, згідно яких невиконаними залишились на суму 2 847 792,35 грн., виходячи з якої позивачем обраховано відповідну ставку штрафу, що не виходить за межі позовних вимог).

Також, за вимогами про стягнення пені річний строк позовної давності розпочався щодо кожного з вищенаведених періодів, а саме:

- за період прострочення з 01.09.2019 по 12.09.2019 на суму 2 847 792,35 грн. - річний строк позовної давності розпочався 01.09.2019, і розпочинався щодо кожного дня періоду окремо у відповідний день, і відповідно, мав спливати граничною датою 12.09.2020.

- за період прострочення з 13.09.2019 по 03.10.2019 на суму 1 890 111,50 грн. - річний строк позовної давності розпочався 13.09.2019, і розпочинався щодо кожного дня періоду окремо у відповідний день, і відповідно, мав спливати граничною датою 03.10.2020;

- за період прострочення з 04.10.2019 по 29.11.2019 на суму 1 273 902,85 грн.- річний строк позовної давності розпочався 04.10.2019, і розпочинався щодо кожного дня періоду окремо у відповідний день, і відповідно, мав спливати граничною датою 29.11.2020.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що обов`язком суду при вирішенні спору є належна правова кваліфікація правовідносин учасників спору і застосування відповідної норми права, яка регулює спірні правовідносини, тобто, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати ВС від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17

У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільногоправа або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 Цивільного кодексу України, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується річна позовна давність (п. 1 ч. 2).

В свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

При вирішенні спору суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції, не врахували, що у пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень Цивільного кодексу України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню з метою недопущення звуження прав учасників справи.

Врахувавши, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах річного строку позовної давності мало б було 13.09.2020 (щодо вимог про стягнення штрафу) та 12.09.2020, 03.10.2020 та 29.11.2020 (щодо кожного з вищенаведених періодів щодо нарахування пені), а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки на момент набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (02.04.2020) спеціальна (річна) позовна давність щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені та штрафу - не спливла, і відповідно, в установленому законом порядку продовжена на строк дії карантину, який (карантин) станом на момент звернення позивача з відповідним позовом - не закінчився.

Близька за змістом правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у справі № 679/1136/21 від 07.09.2022, в якій вказано зокрема про те, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦКУкраїни щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню з метою недопущення звуження прав учасників справи.

Також, слід врахувати, що ч. 4 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Отже, з 02 квітня 2020 року спеціальний строк позовної давності, обумовлений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, щодо вимог позивача про стягнення пені та штрафу - є продовженим в силу вищенаведених приписів закону, а отже, доводи відповідача про сплив річного строку позовної давності - спростовуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами, які ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не врахував, з огляду на те, що оскаржуване скаржником рішення ухвалено 01.09.2021, а постанова - 30.11.2021, тобто за чинності вищенаведених актів цивільного законодавства, якими врегульовано цивільні права та обов`язки, зокрема в контексті строків позовної давності, і які були чинними на момент проголошення вказаних судових актів.

У даному контексті, обґрунтованими є посилання скаржника, як на підставу звернення до суду апеляційної інстанції в порядку ст. 272 Господарського процесуального кодексу України, з доводами щодо порушення його прав, про те, що Державна казначейська служба України об`єктивно розраховувала на надходження до державного бюджету грошових коштів у розмірі 420 829,08 грн за рішенням суду, тобто отримання цих коштів було запланованим, адже спірні правовідносини стосуються бюджетних коштів, а оскаржуване рішення суду впливає на інтереси Державної казначейської служби України, як органу, що здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства, про що додатково свідчить і те, що на долучених до матеріалів справи Актах КБ-2в та КБ-3 містяться відмітки скаржника про реєстрацію та взяття на облік відповідних зобов`язань.

Стосовно посилань скаржника на те, що зі змісту рішення суду першої інстанції, як і постанови суду апеляційної інстанції, взагалі не вбачається вчинення дій, направлених на перевірку підстав пропуску позивачем строку позовної давності, проте, відповідні підстави - є поважними, з огляду на те, що позивач попередньо звертався до суду з відповідним позовом у межах строку позовної давності, але, відповідний позов, після проведення декількох засідань, було залишено без розгляду (справа № 910/13225/20), що і зумовило повторне звернення з позовом у справі № 910/19208/20 - суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані доводи не впливають на вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції. Крім того, додатково, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на те, що вказане твердження скаржника не відповідає правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, згідно якого Велика Палата вказала, що звернення позивача до суду з позовом, який у подальшому був залишений без розгляду, не свідчить про переривання строку позовної давності в контексті частин 2, 3 статті 264 Цивільного кодексу України.

Проте, як зазначалось вище, встановлення обставин продовження строків позовної давності зокрема і спеціальної, на підставі законодавчої норми, свідчить про те, що позивачем не було пропущено відповідного строку внаслідок його незакінчення, що виключає необхідність дослідження питання стосовно поважності причин відповідного пропуску.

Ч. 3 ст. 272 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 282 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 199 345,46 грн. штрафу за невиконання зобов`язання з виконання робіт за договором, а також 221 483,62 грн. пені, а загалом 420 829,08 грн. штрафних санкцій - є законними та обґрунтованими, були доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, а тому позов підлягає задоволенню за наведених у дані постанові підстав, у зв`язку з чим постанова суду апеляційної інстанції у даній справі та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» на користь Національного агентства з питань запобігання корупції штрафні санкції у розмірі 420 829 (чотириста двадцять тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн 08 коп.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що 07.12.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач вказував на те, що відсутні правові підстави для окремого оскарження додаткового рішення від 20.09.2021 та постанови від 23.02.2022, наголошуючи на тому, що скасування первісного рішення безумовно свідчить про те, що ухвалене на його підставі додаткове рішення, як невід`ємна частина цього рішення, втрачає силу, і таке додаткове рішення не породжує в подальшому жодних правових наслідків, а відтак відповідно не підлягає примусовому виконанню.

Проте, суд апеляційної інстанції враховуючи вказану правову позицію про те, що додаткове рішення не може існувати окремо від первісного (основного) рішення та у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постановах від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 910/20089/17, від 23.12.2021 у справі № 925/81/21, від 09.02.2022 №910/17345/20, зазначає, що в даному провадженні здійснюється розгляд апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі №910/19208/20, і відповідний розгляд здійснюється в межах доводів апеляційної скарги, що узгоджується з приписами ст. 269 Господарського процесуального кодексу України стосовно розгляду справи в межах доводів апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ч. 3 ст. 272 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 282 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі ст. 272, п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про задоволення позову повністю, за наведених у даній постанові підстав.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином:

- з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» підлягає стягненню на користь Національного агентства з питань запобігання корупції 6 312 (шість тисяч триста дванадцять) грн. 44 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції;

- з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» підлягає стягненню на користь Державної казначейської служби України 9 468 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 65 коп судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 272, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 та на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі №910/19208/20 задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2021 у справі №910/19208/20 скасувати.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2021 у справі №910/19208/20 скасувати.

4. Прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги Національного агентства з питань запобігання корупції до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» про стягнення 420 829,08 грн - задовольнити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» (, 03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, буд 56/21, офіс 8.4) на користь Національного агентства з питань запобігання корупції (, 01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, 28) штрафні санкції у розмірі 420 829 (чотириста двадцять тисяч вісімсот двадцять дев`ять) грн 08 коп.

6. Судові витрати розподілити заново.

7. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» (, 03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, буд 56/21, офіс 8.4) на користь Національного агентства з питань запобігання корупції (, 01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, 28) 6 312 (шість тисяч триста дванадцять) грн. 44 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алтаюр» (, 03037, м. Київ, проспект Валерія Лобановського, буд 56/21, офіс 8.4) на користь Державної казначейської служби України (, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) 9 468 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн. 65 коп судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

9. Видачу наказів по справі №910/19208/20 доручити Господарському суду міста Києва.

10. Матеріали справи №910/19208/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 26.01.2023 після виходу суддів з відпусток.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік