ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/1485/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.

за участю представників:

від прокуратури: Капустін М.В. - посвідчення

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/1485/22

за позовом: заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури (вул. Бузький бульвар, № 15, м. Миколаїв, 54006, ) в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради (вул. Одеська, № 4, с. Коблеве, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57453, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» (вул. Приморська, № 13, кв. 35, м. Южне, Одеська обл., 65481, )

про визнання недійсним та скасування свідоцтва, припинення права власності та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ

1. Суть спору.

Заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд», в якому просить суд:

- усунути перешкоди власнику Коблівській сільській раді у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.07.2015 № 40423701, видане реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області, з одночасним припиненням права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, державну реєстрацію якого вчинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.07.2015 (запис № 10359697);

- усунути перешкоди власнику Коблівській сільській раді у користуванні та розпорядженні землею шляхом зобов`язання ТОВ «Фолкленд» повернути у власність Коблівської сільської ради земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:027.

2. Позиція учасників справи.

2.1. Аргументи Прокурора.

В обґрунтування своїх вимог Прокурор зазначив, що пунктами 1, 4 рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26.12.2012 затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0554 га (пасовища) із земель, не наданих у власність та постійне користування, для ведення садівництва в с. Коблеве у межах території с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, та на підставі зазначеного рішення відділом Держкомзему у Березанському районі 29.12.2012 ОСОБА_1 видано державний акт на право власності ЯИ №152567 на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277.

Пунктом 2 рішення Коблівської сільської ради №31 від 16.12.2014 цільове призначення цієї земельної ділянки змінено з ведення садівництва на комерційне призначення - для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

У подальшому, як вказує Прокурор, на підставі акта прийому-передачі від 03.06.2015 право власності на зазначену земельну ділянку перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд», учасником якого є ОСОБА_1 , у зв`язку з чим реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області 10.07.2015 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 40423701, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 10359697 від 04.07.2015.

Разом з тим, за ствердженням Прокурора, надання Коблівською сільською радою земельної ділянки площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277 у власність ОСОБА_1 та подальша передача її ТОВ «Фолкленд» здійснені з порушеннями вимог земельного, водного та містобудівного законодавства.

Зокрема, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області №809/105-18 від 12.12.2018, відстань від урізу води Чорного моря до південної межі становить 196 метрів, до північної 208 метрів.

Таким чином, Прокурор робить висновок, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:047:0277 повністю розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а отже, відповідно до вимог ст.ст. 85, 88, 90 Водного кодексу України, ст.ст. 58, 59, 60, 113 Земельного кодексу України, не могла бути надана у приватну власність ОСОБА_1 .

Окрім того, Прокурор стверджує, що при відведенні земельної ділянки не прийнято до уваги її функціональне призначення, оскільки відповідно до інформації управління містобудування та архітектури Миколаївської облдержадміністрації від 12.12.2018 надана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка розташована в зоні рекреації, відведення земельної ділянки з кадастровим номером :12:047:0277 з цільовим призначенням «для ведення садівництва» суперечило рішенням, передбаченим проектом планування.

На переконання Прокурора, набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку для садівництва та, у подальшому, зі зміною її цільового призначення на землі для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, суперечить містобудівній документації та вимогам містобудівного законодавства.

При цьому, Прокурор зауважив, що з метою усунення вказаних порушень законодавства, заступником керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до Березанського районного суду Миколаївської області заявлено позов в інтересах держави до Коблівської сільської ради, ОСОБА_1 , ТОВ «Фолкленд» про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки, який 11.11.2021 судом задоволено частково.

Зокрема, визнано незаконними та скасовано рішення Коблівської сільської ради №10 від 26.12.2012 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0554 та (пасовища) для ведення садівництва в с. Коблеве, №31 від 16.12.2014 в частині зміни цільового призначення спірної ділянки на землі для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

У той же час, як зазначено Прокуром, внаслідок незаконного вибуття спірної земельної ділянки із земель комунальної власності у приватну власність ОСОБА_1 та подальшої її передачі за актом прийому-передачі від 03.06.2015, право власності на цю ділянку перейшло до ТОВ «Фолкленд». Зокрема, за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку з кадастровим номером :12:047:0277 вчинено 04.07.2015 (запис № 10359697). Як підставу для вчинення відповідної державної реєстрації права власності на землю вказано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 40423701, видане реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області 10.07.2015.

За такого, на переконання Прокурора, оскільки первісне відведення земельної ділянки відбулось з численними порушеннями вимог законодавства, що підтверджено судовим рішенням, то вказане свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

При цьому, Прокурор додає, що підлягає визнанню недійсним та скасуванню свідоцтво про право власності від 10.07.2015 №22755637, з одночасним припиненням права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, державну реєстрацію якого вчинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.07.2015 (запис №10359697).

Водночас, Прокурор наголошує, що набута ТОВ «Фолкленд» земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, та відповідно до статей 85, 88, 90 Водного кодексу України, статей 58, 59, 60, 61, 113 Земельного кодексу України, повинна перебувати виключно у державній та комунальній власності і може надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Прокурор зазначає, що права та обов`язки щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :12:047:0277, яка розташована на території с.Коблеве, належать Коблівській сільській раді, у зв`язку з чим, на його думку, належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави в особі Коблівської сільської ради є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.07.2015 №40423701, з одночасним припиненням права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277 (запис №10359697) та зобов`язання повернути останню належному власнику - Коблівській сільській раді.

В якості обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Коблівської сільської ради Прокурором зазначено, що незаконне відведення у приватну власність рекреаційних територій узбережжя Чорного моря для ведення садівництва та комерційного використання, є порушенням установлених державою вимог земельного та водного законодавства, призводить до нераціональної використання територій та забудови населених пунктів, а також порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Окрім того, на думку Прокурора, перебування спірної земельної ділянки у власності відповідача обмежує безперешкодний доступ громадян до узбережжя Чорного моря, призводить до знищення його лікувальних і оздоровчих властивостей, що призводить до порушення прав громадян на рекреаційне використання узбережжя Чорного моря, створює невідворотну зміну його цільового призначення.

При цьому, Прокурор вважає, що з урахуванням вимог ст.ст. 15, 16, 17, 319, 386 ЦК України, ст. 122 ЗК України, та обставин справи, Коблівська сільська рада, як власник (розпорядник) земель водного фонду, має право звернутися до суду за захистом порушеного права.

Водночас, з метою встановлення наявності підстав для представництва, Миколаївською окружною прокуратурою 17.02.2022 та 01.06.2022 на адресу Коблівської сільської ради було скеровані листи №50-1255вих-22 та №50-2317вих-22, відповідно, та повідомлено про порушення вимог законодавства при відчуженні у приватну власність спірної земельної ділянки, які містили також законодавчі обґрунтування повноважень сільської ради на розпорядження цією ділянкою від імені держави, а отже, юридичного обов`язку вживати заходи до її повернення державі.

Однак, за ствердженням Прокурора, вказані листи прокуратури залишились без відповіді, що свідчить про відсутність наміру Коблівської сільської ради вживати заходів до усунення порушень законодавства, та вказує на її бездіяльність та самоусунення від вжиття заходів щодо повернення земельної ділянки у комунальну власність територіальної громади.

Крім того, Прокурор наголошує, що Коблівська сільська рада, будучи стороною по справі №469/1652/18, з 11.11.2021 обізнана про прийняте судом рішення стосовно незаконності відведення земельної ділянки площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, а отже як її власник повинна була вжити заходів до її повернення, проте незважаючи на те, що судом встановлено факт незаконності набуття приватної власності на спірну земельну ділянку, позивачем як законним власником цієї ділянки не вжито жодних заходів спрямованих на реальне поновлення прав територіальної громади, не подано самостійно до суду позовну заяву про зобов`язання ТОВ «Фолкленд» повернути зазначену землю сільській раді.

Викладене, на переконання Прокурора, вказує на усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого суб`єкта владних повноважень, свідчить про нездійснення ним захисту інтересів держави упродовж розумного строку та є підставою для пред`явлення цього позову прокурором в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.

08.07.2022 заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до Господарського суду Одеської області із позовом (вх.№ 1544/22) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» з вимогами про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом визнання недійсним свідоцтва та припинення права власності, повернення земельної ділянки.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2022 позовну заяву (вх. № 1544/22) передано на розгляд судді Господарського суду Одеської області Цісельському О.В.

Разом з позовною заявою 08.07.2022 заступником керівника Миколаївської окружної прокуратури до суду подано заяву (вх. № 2-533/22) про забезпечення позову в порядку ст. 136 ГПК України, відповідно до якої прокурор просив:

- накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, розташованої у межах території Коблівської сільської ради Миколаївської області та заборонити органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки;

- заборонити Управлінню державної інспекції архітектури та містобудування у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, розташованої у межах території Коблівської сільської ради Миколаївської області;

- заборонити ТОВ «Фолкленд» вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :12:047:0277 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної земельної ділянки, її об`єднання з іншими ділянками, зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заява про забезпечення позову (вх. № 2-533/22) була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

12.07.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області заяву заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури (вх. № 2-533/22 від 08.07.2022) про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, розташовану у межах території Коблівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, право власності на яку зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фолкленд», та заборонено органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки.

Даною ухвалою суду також заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» вчиняти із земельною ділянкою площею 0,054 га з кадастровим номером :12:047:0277 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проведення на ній будівельних робіт. В задоволенні решти заяви відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.07.2022 позовну заяву заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради (вх. № 1544/22 від 08.07.2022) залишено без руху, встановлено прокурору строк для усунення недоліків протягом семи днів з дня вручення ухвали суду.

19.07.2022 року від заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури надійшла заява про усунення недоліків (вх.№13656/22), із змісту якої вбачається надання прокурором реєстрів відправки кореспонденції Миколаївської окружної прокуратури в якості усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 12.07.2022.

25.07.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 1544/22) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/1485/22. Постановлено справу № 916/1485/22 розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на "18" серпня 2022 року об 11:00 год.

25.07.2022 до суду від заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури надійшло клопотання (вх. № 14266/22) видачу йому чотирьох примірників ухвали суду від 12.07.2022 у справі № 916/1485/22 з метою забезпечення подальшого звернення її до виконання.

26.07.2022 Господарський суд Одеської області листом вих. № 916/1485/222877/2022 повідомив прокурора про відмову в задоволенні заяви заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури (вх. ГСОО № 14266/22 від 25.07.2022) у зв`язку з відсутністю оплати встановленої законодавством суми судового збору за виготовлення копії судового рішення.

16.08.2022 виконувач обов`язків керівника Миколаївської окружної прокуратури повторно звернувся до суду із заявою (вх. № 16401/22) про отримання 2 примірників ухвали суду від 12.07.2022, сплативши відповідний судовий збір, яка судом була задоволена.

18.08.2022 у підготовчому засіданні по справі № 916/1485/22 судом проголошено протокольну ухвалу про перерву до "06" вересня 2022 року о 14:00 год., про що Коблівську сільську раду та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» було повідомлено відповідною ухвалою суду від 18.08.2022, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України.

22.08.2022 до канцелярії Господарського суду від Прокурора надійшло клопотання (вх. № 16925/22) з оригіналами поданих до суду документів на виконання ухвали суду від 25.07.2022, які судом долучені до матеріалів справи.

06.09.2022 у підготовчому засіданні по справі № 916/1485/22 проголошено протокольну ухвалу про перерву до 22 вересня 2022 року о 14:40 год., про що Позивач та Відповідач повідомлені ухвалою суду від 07.09.2022, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

22.09.2022 до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання Прокурора (вх. № 20546/22) про долучення до матеріалів справи належної копії заочного рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 11.11.2021 по справі № 469/1652/18, яке судом долучено до матеріалів справи.

22.09.2022 судом в підготовчому засіданні проголошено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду.

Окрім того, 22.09.2022 у підготовчому засіданні по справі № 916/1485/22, після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України, проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи № 916/1485/22 до судового розгляду по суті на "20" жовтня 2022 року об 11:00 год. Призначено резервну дату судового засідання з розгляду справи № 916/1485/22 по суті на 03 листопада 2022 року об 11:00 год. Позивач та Відповідач, відповідно до приписів ст. 120 ГПК України, були повідомлені про час та місце судового засідання з розгляду справи № 916/1485/22 по суті ухвалою суду від 23.09.2022.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.09.2022 у справі № 916/1485/22 на 20.10.2022 об 11:00 год., не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги, про що секретарем судового засідання складено відповідну довідку.

20.10.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області розгляд справи № 916/1485/22 по суті призначено, згідно раніше визначеної резервної дати, на "03" листопада 2022 року об 11:00 год.

03.11.2022 у судовому засіданні по справі № 916/1485/22 проголошено протокольну ухвалу про перерву до "17" листопада 2022 року о 12:40 год., про що Позивач та Відповідач були повідомлені ухвалою суду від 04.11.2022, постановленою у відповідності до приписів ст. 120 ГПК України.

Судове засідання, призначене протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.11.2022 у справі № 916/1485/22 на 17.11.2022 о 12:40 год., не відбулося у зв`язку з аварійним відключенням енергопостачання у м. Одесі та відсутністю живлення електроенергії в адміністративній будівлі суду в період з 16.11.2022 по 18.11.2022, що унеможливило проведення судових засідань.

23.11.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області призначено розгляд справи № 916/1485/22 по суті на 01 грудня 2022 року об 11:00 год.

01.12.2022 у зв`язку з неможливістю завершити розгляд справи по суті у даному судовому засіданні, судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення перерви в судовому засіданні з розгляду справи № 916/1485/22 по суті до "20" грудня 2022 року о 12:00 год.

Ухвалою суду від 01.12.2022, постановлено в порядку ст. 120 ГПК України, Коблівська сільська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» повідомлені про дату, місце та час судового засідання по суті у справі № 916/1485/22.

В судових засіданнях під час розгляду справи по суті Прокурор виступив із вступною промовою, Судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Прокурор у судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити повністю.

Позивач (Коблівська сільська рада) про час та дату судового розгляду справи по суті повідомлялась судом належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази направлення копій ухвал на електронну адресу Позивача, проте в судове засідання з розгляду справи по суті представник Позивача не з`явився, про поважність підстав неявки суд не повідомив. Стосовно позовних вимог Прокурора своєї правової позиції щодо обставин, викладених в позовній заяві, не надав.

Відповідач ТОВ «Фолкленд» про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень, проте процесуальним правом участі в судовому засіданні не скористався, свого представника в судові засідання не направив, поважність підстав неявки належними та допустимими доказами суду не обґрунтував, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався та своєї правової позиції щодо обставин, викладених в позовній заяві, не надав.

Ухвали суду направлялися на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд», зазначену в позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: вул. Приморська, № 13, кв. 35, м. Южне, Одеська обл., 65481, проте останнім не отримані ухвали за причиною «адресат відсутній за вказаною адресою».

До повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі ГПК, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи (фізичної особи - підприємця) - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того пунктом сьомим статті 120 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місце проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд окремо звертає увагу, що з 01.01.2020 набрали чинності зміни до Правил надання послуг поштового зв`язку, внесені Постановою Кабінету Міністрів України № 1149 від 27.12.2019, відповідно до яких:

- рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 991 Правил);

- рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 992 Правил).

Таким чином, повернення відділенням Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» поштових відправлень суду, які є «Судовими повістками» в розумінні чинного законодавства України із непередбачених для «Судових повісток» причин є неправомірним. Більше того, такі дії зумовлюють порушення права позивача на своєчасне вирішення справи судом.

При цьому, враховуючи неотримання відповідачем поштової кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням, судом протягом всього строку розгляду справи вживалися додаткові заходи щодо належного та фактичного повідомлення відповідача про розгляд даної справи судом за всіма відомими суду засобами зв`язку з відповідачем, а саме на сайті Судової влади України розміщувались відповідні оголошення від 19.08.2022, від 04.11.2022, від 30.11.2022 та від 02.12.2022.

Отже, в разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Таким чином, судом протягом всього періоду розгляду справи здійснювалися спроби повідомлення відповідача за всіма відомими суду засобами зв`язку з відповідачем; матеріали справи не містять відомостей про будь-які інші засоби зв`язку з відповідачем.

Отже, суд констатує небажання відповідача протягом майже 5-ти місяців висловити свою правову позицію у даному спорі, незабезпечення відповідачем явки у всі попередні засідання по даній справі.

При цьому у всіх ухвалах суду по справі судом було роз`яснено про те, що інформація у цій справі доступна на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://od.arbitr.gov.ua.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Для цих цілей існує Єдиний державний реєстр судових рішень.

Відповідно до частин 1, 3 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Отже у відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, та реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела (у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Враховуючи, що учасники судового провадження, безвідносно до отримання/неотримання поштової кореспонденції, в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, про що неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішенні від 03.04.2008 по справі «Пономарьов проти України», рішенні від 26.04.2007 по справі «Олександр Шевченко проти України», рішенні від 14.10.2003 по справі «Трух проти України».

Враховуючи незабезпечення Відповідачем отримання поштової кореспонденції за своїм офіційним місцезнаходженням, відсутність у вказаному реєстрі відомостей щодо електронної пошти чи інших засобів зв`язку з Відповідачем, не повідомлення суду інших засобів зв`язку з Відповідачем, суд прийшов до висновку, що вказані дії свідчать про відмову від отримання відповідачем судових повісток (ухвал суду).

За наведених обставин суд доходить висновку, що судом було вчинено всі необхідні дії щодо повідомлення Відповідача про відкриття провадження у справі, а також про всі призначені по справі судові засідання, вчинення відповідних процесуальних дій та надано можливість взяти участь у судових засіданнях і викласти свої, зокрема, заперечення проти задоволення позовних вимог, натомість Відповідач не вживав заходів щодо реалізації наданого йому права навести свої доводи та міркування, заперечення проти заяв, доводів і міркувань інших осіб, передбачене статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, шляхом участі в судових засіданнях, подання відзиву на позовну заяву та надання доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС в своїй постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд, керуючись засадами рівності учасників судового процесу перед законом і судом, розумності строків розгляду справи, вважає відсутніми підстави для подальшого відкладення розгляду цієї справи та доходить висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 20.12.2022 за відсутності представників Позивача та Відповідача.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

В судовому засіданні, 20.12.2022 Господарським судом був закінчений розгляд справи по суті.

Після виходу з нарадчої кімнати судом, відповідно до ч.1 ст.240 ГПК України, була проголошена вступна та резолютивна частини рішення.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_1 із земель, не наданих у власність та користування земельну ділянку площею 0,0554 га (пасовища) для ведення садівництва у с.Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Рішенням Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №16 від 16 грудня 2014 року «Про затвердження проекту із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок» затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 для ведення садівництва в межах населеного пункту с.Коблеве, Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області площею 0,0554 га (пасовища) на комерційне призначення для будівництва і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

29 грудня 2012 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯИ № 152567 на право власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер :12:047:0277, а 04 липня 2015 року реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області проведено реєстрацію переходу права власності на спірну земельну ділянку та 10 липня 2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 40423701 на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю ТОВ «Фолкленд», що вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Місцезнаходження, розмір та склад земель земельної ділянки підтверджено витягом з проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, висновком про погодження проекту землевпорядної документації, експлікацією земельних угідь, матеріалами поземельної книги.

Згідно з повідомленням Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, інформація щодо видачі/реєстрації ОСОБА_1 та ТОВ «Фолкленд» документів, які дають право на виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці, та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, в реєстрі відсутня.

З інформації Коблівської сільської ради від 12 грудня 2018 року вбачається, що на спірній земельній ділянці будівлі, недобудовані споруди, будівельні матеріали, тимчасові споруди відсутні.

Вказані обставини встановлені заочним рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі № 469/1652/18, яке набрало законної сили 21.12.2021.

Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З акту прийому-передачі від 03.06.2015 судом встановлено, зокрема, що ОСОБА_1 , який є одним із засновників Відповідача, передав, а ТОВ «Фолкленд» в особі директора ОСОБА_2 прийняло внесок до статутного капіталу Товариства у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,0554 га, що розташована за адресою: Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве,

Згідно даних Національної кадастрової системи приблизна відстань від урізу Чорного моря меж спірної земельної ділянки до південної межі становить 196 метрів, до північної - 208 метрів, що підтверджується інформаційною довідкою відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 808/105-18 від 12 грудня 2018.

Так, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна вбачається, що 27.12.214 державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області Морозовим С.А. прийнято рішення (індексний номер: 18419385 від 27.12.2014) про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за Єжовським Дмитром Юрійовичем на земельну ділянку площею 0,0554 га, кадастровий номер :12:047:0277, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації визначено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 152567, виданий 29.12.2012 Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області.

04.07.2015 державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області Алієвою Ю.А. було припинено право власності, про що внесено відомості до реєстру на підставі рішення від 10.07.2015 за № 22755637.

В подальшому, як встановлено судом, 04.07.2015 державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області Алієвою Ю.А. прийнято рішення (про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фолкленд», при цьому підставою для державної реєстрації зазначено свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 40423701, видане 10.07.2015, видавник: державний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Березанського районного управління юстиції у Миколаївській області Алієва Ю.А. Підставою внесення відповідного запису вказано рішення державного реєстратора Алієвої Ю.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 22755637 від 10.07.2015.

5. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення та висновки суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивач

Пунктом 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави у суді.

За приписами ч.3 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій. спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (частина 3 вказаної норми).

За змістом ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа, представник, на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи, довірителя, і виконує процесуальні дії у суді в її інтересах, набуваючи, змінюючи, припиняючи, для неї права та обов`язки.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За змістом ч.7 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.

У ст.ст. 13, 14 Конституції України визначено, шо земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст.ст. 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави: невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 Земельного кодексу України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення ч.1 ст. 83, ч.1 ст. 84 Земельного кодексу України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл., селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

З урахуванням ст.ст. 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Фактично, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно.

Коблівська сільська рада, як орган місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України має здійснювати контроль за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного, містобудівного та екологічного законодавства, неналежним чином здійснює владні повноваження, про що свідчить невжиття жодних заходів стосовно захисту інтересів держави шляхом подання позову про витребування спірної земельної ділянки на користь територіальної громади.

Такі заходи реагування Коблівська сільська рада не вживали з моменту вибуття земельної ділянки із земель комунальної власності.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в ході розгляду справи Коблівська сільська рада, яка є позивачем у справі, не вважала за доцільне брати участь в розгляді справи шляхом направлення свого представника, тобто не вбачається зацікавленість у поверненні спірної землі до земель територіальної громади, а відтак, на переконання суду, рада не вбачає порушення прав та інтересів мешканців с. Коблеве внаслідок вибуття землі з комунальної власності.

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За приписами ч.1 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Таким чином, враховуючи все викладене вище, на думку суду, наявні підстави вважати, що у Коблівської сільської ради наявний не тільки інтерес, але й обов`язок з захисту інтересів територіальної громади, зокрема, у випадку наявності порушень таких прав.

У даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що Коблівська сільська рада не тільки не вчинила дій, направлених на захист прав та інтересів територіальної громади, шляхом звернення до суду з позовом про витребування земельних ділянок, але й після звернення прокурора у її інтересах до суду з таким позовом, не виявила бажання взяти участь у розгляді справи з метою сприяння повному та всебічному розгляду справи.

Враховуючи зазначене, на думку суду, вбачається незацікавленість Коблівської сільської ради у захисті інтересів територіальної громади, у зв`язку із чим правомірним є звернення заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Частиною 5 статті 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Частинами 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За приписами ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі № 469/1652/18 позовні вимоги заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» про визнання незаконними та скасування рішень (в частині), визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0554 га (пасовища) для ведення садівництва в с.Коблеве у межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Окрім того, визнано незаконним та скасовано рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №31 від 16 грудня 2014 року в частині зміни цільового призначення земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 для ведення садівництва в межах населеного пункту с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, площею 0,0554 га (пасовища), кадастровий номер :12:047:0277, на будівництво та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування.

При цьому, провадження у частині вимог заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фокленд» про витребування земельної ділянки закрито та роз`яснено, що спір у цій частині вимог підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства.

У задоволенні вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено. Відмовляючи в задоволенні даної позовної вимоги Березанський районний суд Миколаївської області виходив с того, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Такий акт лише посвідчував відповідне право та не мав самостійного юридичного значення.

Також, суд врахував те, що зміна власника земельної ділянки можлива лише у випадку, визначеному у частині другій статті 59 ЗК України і який не застосований у цій справі, а для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику визнання недійсним державного акта не є необхідним, тому така вимога не є ефективним способом захисту для усунення перешкод у користуванні та розпорядження земельною ділянкою, на підставі чого суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним державного акта серії ЯИ №152567 від 29 грудня 2012 року на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_1 , слід відмовити.

Так, звертаючись у даній справі до суду в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради, предметом негаторного позову Прокурор обрав вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку та зобов`язання Відповідача повернути таку земельну ділянки в державну власність в особі територіальної громади, яка є власником та володільцем такої земельної ділянки, як земель водного фонду.

Підставами ж відповідно заявлених вимог Прокурором, з посиланням на ст. ст. 58, 59, 60, 61, 80, 83, 113 Земельного кодексу України, ст. ст. 373, 391 Цивільного кодексу України, визначено обставини набуття Відповідачем права власності на землі водного фонду згідно рішень Коблівської сільської ради від 26.12.2012 року № 10 та 16.12.2014 року № 31, що визнані незаконними та скасовані рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі № 469/1652/18 .

Так, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Коблівськ сільська рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада, як власник спірної земельної ділянки, делегує Коблівській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Положеннями ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Таким чином, законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки, з іншого - органу державної влади або місцевого самоврядування як власника землі у формі прийняття рішення про її передачу, а тому відсутність такої волі з боку хоча б однієї із сторін є порушенням чинного законодавства.

В ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вказано, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі № 902/201/19, постанова КГС ВС від 15.10.2019 по справі № 908/1090/18).

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, оскільки рішення Коблівської сільської ради, зокрема, щодо надання у власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, на підставі якого останньому було виданов ідповідний державний акт на право власності, та щодо зміни цільвого призначення даної діялнки на землі для будівництва та обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, суперечили чинним нормам законодавства та порушували цивільні права держави (місцевої територіальної громади), вони були визнані незаконними та скасовані на підставі ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З огляду на вказане, господарський суд зазначає, що рішенням суду від 11.11.2021 у справі № 469/1652/18 встановленою є обставина віднесення земельної ділянки до земель прибережної захисної смуги Чорного моря та незаконність набуття ОСОБА_1 права власності на неї, а тому, на переконання суду, право власності територіальної громади в особі Коблівської сільської ради на земельну ділянку площею 0,0554 га, кадастровий номер :12:047:0277, не припинялося, оскільки підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування,

Водночас господарський суд зазначає, що матеріали даної господарської справи не містять доказів прийняття Коблівською сільською радою відповідних чинних рішень про передачу спірної земельної ділянки площею 0,0554 га, кадастровий номер :12:047:0277, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у власність інших осіб, зокрема, ОСОБА_1 , за яким 27.12.2014 державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області Морозовим С.А. зареєстровано право власності на неї, та яка в подальшому на підставі акту приймання-передачі від 03.06.2015 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 40423701 від 10.07.2015 (як вбачається із з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно) передав спірну земельну ділянку до статутного капіталу Відповідача щодо якого в подальшому державним реєстратором Березанського районного управління юстиції Миколаївської області Алієвою Ю.А. прийнято 10.07.2015 рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за Відповідачем.

Наразі господарський суд погоджується з доводами Прокурора про те, що оскільки первісне відведення земельної ділянки відбулось із порушенням вимог законодавства, то реєстрацію права власності на належну територіальній громаді земельну ділянку на підставі оскаржуваного свідоцтва здійснено у порушення положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Положеннями ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відтак, після набрання законної чинності судовим рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 11.11.2021 у справі № 469/1652/18, відповідно припиняються зобов`язання щодо переданої спірної земельної ділянки ОСОБА_1 .

Наразі стосовно обраного Прокурором способу захисту порушеного права територіальної громади в особі Коблівської сільської ради у вигляді припинення права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку площею 0,0554 га, кадастровий номер :12:047:0277, шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Як захист права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідний висновок наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду, а тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист їх прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені або оспорюються, попри те наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації права, встановленого вказаними вище нормами.

Поряд з тим, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, тобто, предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку, тоді як саме позивач визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а також обирає предмет та зазначає відповідні підстави позову, а оцінка предмету заявленого позову, відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні зазначених положень Закону способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Слід зазначити, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано, незважаючи на участь у ньому державного реєстратора. Наведена правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 і від 23.01.2019 у справі №911/1681/18.

Враховуючи зазначене, суд погоджується з доводами Прокурора, що підлягає визнанню недійсним та скасуванню свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.07.2015 № 40423701, з одночасним припиненням права власності ТОВ «Фолкленд» на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, на підставі якого вчинено державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що є належним та ефективним способом захисту при поновленні порушених прав Коблівської сільської ради як власника спірної земельної ділянки.

Щодо вимог прокурора про зобов`язання повернути у власність Коблівської сільської ради земельну ділянку, загальною площею 0,0554 га (кадастровий номер :12:047:0277), господарський суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, набута ТОВ «Фолкленд» земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та відповідно до статей 85, 88, 90 Водного кодексу України, статей 58, 59, 60, 61, 113 Земельного кодексу України, повинна перебувати виключно у державній та комунальній власності, оскільки може надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Згідно з частиною 1 статті 58 Земельного кодексу України та статтею 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. За змістом статті 59 Земельного кодексу України та статті 85 Водного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Правовий режим прибережних захисних смуг визначається статтями 60- 62 Земельного кодексу України та статтями 1, 88 - 90 Водного кодексу України.

Так, згідно зі статтею 61 Земельного кодексу України, статтею 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (статтею 60 Земельного кодексу України, статтею 88 Водного кодексу України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Таким чином, на землі прибережних захисних смуг поширюється особливий порядок їх надання й використання. Надання у користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59-61 Земельного кодексу України, суперечить вимогам статті 93 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 325 Цивільного кодексу України передбачено, що фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Статтею 326 Цивільного кодексу України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до приписів ст. ст. 317, 391 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З огляду на зміст наведених правових норм власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Отже, правом вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою наділені лише власники, землекористувачі та особи, які мають інші речові права на земельну ділянку, тобто передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод у користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Тобто, звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження.

Отже, у спірних правовідносинах дослідженню підлягають обставини перебування, станом на момент звернення прокурора до суду, у власності та володінні Коблівської сільської ради спірних земельних ділянок як земель водного фонду, а також відповідно обставини незаконного користування відповідачем такими земельними ділянками.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 58, ч. ч. 1, 2 ст. 59, ч.ч. 1, 2 ст. 60 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема, землі житлової та громадської забудови; землі водного фонду.

До земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).

Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Поряд з тим, приписами ч. 7 ст. 87, ст. 88 Водного кодексу України унормовано, що виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад зобов`язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

З огляду вказаного вище слідує, що землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, а такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

При цьому, законодавчо визначені межі прибережних захисних смуг існують для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги у передбаченому законом порядку згідно землевпорядної документації, та, як наслідок, віднесення цієї території до земель водного фонду, а в свою чергу, інформування усіх заінтересованих осіб щодо меж водоохоронних зон виконує з одного боку функцію захисту прав та інтересів громади, а з іншого - конкретної особи, яка бажає отримати земельну ділянку, що межує з землями водного фонду.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування всупереч вимог Земельного кодексу України є неможливим (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постановах від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07)).

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «The former king of Greece and others v. Greece» (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.

За змістом статей 80, 83 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Таким чином, права та обов`язки щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :12:047:0277, яка розташована на території с. Коблеве, належать Коблівській сільській раді.

Так, оскільки належних правових підстав для набуття Відповідачем права власності на спірну земельну ділянку судом не встановлено, адже Єжовським Д.Ю. незаконно було оформлено право власності на вказану земельну ділянку, відповідно суд вважає цілком обґрунтованими вимоги прокурора про зобов`язання ТОВ «Фолкленд» повернути спірну земельну ділянку на користь дійсного власника - територіальної громади в особі Коблівської сільської ради.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У ч.3 ст.2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.4 зазначеної статті Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019р. №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву ст. 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

При винесені даного рішення суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідач не спростував доводів позовної заяви, а суд не виявив на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, відтак вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оцінивши подані Прокурором аргументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені заступником керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 10.07.2015 № 40423701, видане реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області, з одночасним припиненням права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» (вул. Приморська, № 13, кв. 35, м. Южне, Одеська обл., 65481, ) на земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:0277, державну реєстрацію якого вчинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.07.2015 (запис № 10359697);

3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» (вул. Приморська, № 13, кв. 35, м. Южне, Одеська обл., 65481, ) повернути у власність Коблівської сільської ради (вул. Одеська, № 4, с. Коблеве, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57453, ) земельну ділянку площею 0,0554 га з кадастровим номером :12:047:027.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фолкленд» (вул. Приморська, № 13, кв. 35, м. Южне, Одеська обл., 65481, ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (вул. Бузький бульвар, № 15, м. Миколаїв, 54006, ) судовий збір в розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Накази видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 29 грудня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський