ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2022 р. м. Київ Справа № 911/351/22

Розглянувши матеріали справи за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації

до Пірнівської сільської ради

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство»

прo усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права комунальної власності та повернення ділянки

Суддя Кошик А.Ю.

При секретарі судового засіданні Фроль В.В.

За участю представників:

прокуратури: Козачук В.Б.

позивача: не з`явився

відповідача: Чуніхін О.М.

третьої особи: не з`явився

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (надалі позивач) до Пірнівської сільської ради (надалі відповідач), за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» (надалі третя особа) прo усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права комунальної власності та повернення ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.04.2022 року відкрито провадження у справі № 911/351/22 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24.05.2022 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 24.05.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву № 02-45/601 від 18.05.2022 року, від третьої особи надійшло клопотання б/н від 24.05.2022 року про розгляд справи за відсутності представника.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.05.2022 року підтовче засідання відкладено на 14.06.2022 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 27.05.2022 року від третьої особи надійшли пояснення б/н від 26.05.2022 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 09.06.2022 року прокуратурою подано відповідь на відзив № 15/1-307вих22 від 07.06.2022 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 14.06.2022 року відповідачем подано клопотання № 02-45/675 від 08.06.2022 року про повернення позивачу позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.06.2022 року підготовче засідання відкладено на 28.06.2022 року.

До канцелярії Господарського суду Київської області 20.06.2022 року від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив № 02-45/714 від 15.06.2022 року.

У підготовчому засіданні 28.06.2022 року представник прокуратури позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів, яке відхилено судом як необґрунтоване.

Позивач та третя особа у підготовче засідання 28.06.2022 року не з`явилися.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи, що судом під час підготовчого судового засідання 28.06.2022 року вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд за результатами підготовчого засідання постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 18.08.2022 року.

18.08.2022 року у судовому засіданні судом оголошено перерву у розгляді справи № 911/351/22 на 08.09.2022 року.

08.09.2022 року у судовому засіданні судом оголошено перерву у розгляді справи № 911/351/22 на 22.09.2022 року.

22.09.2022 року у судовому засіданні судом оголошено перерву у розгляді справи № 911/351/22 на 27.09.2022 року.

В судовому засіданні 27.09.2022 року представник прокуратури позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечував, позивач та третя особа в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 27.09.2022 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, заступником керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації подано позов до Пірнівської сільської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» прo усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права комунальної власності та повернення ділянки.

Зокрема, прокуратура у позові просить:

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.06.2021 року за індексним номером 58877350, з одночасним припиненням права комунальної власності Пірнівської сільської ради на земельну ділянку площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911;

- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911, шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Пірнівської сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог прокуратура зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 31.03.2021 року № 5/0/64-21 «Про проведення інвентаризації» з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, складу угідь, правового статусу, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру і прийняття на їх основі відповідних рішень» вирішено провести інвентаризацію земельних ділянок на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

У подальшому, наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, що перебуває у державній власності на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області загальною площею 4,2521 га, із них: земельна ділянка площею 0,4184 га кадастровий номер :33:027:0005, земельна ділянка площею 0,9104 га кадастровий номер :33:022:0934, земельна ділянка площею 0,5276 га кадастровий номер :33:006:0153, земельна ділянка площею 1,4833 га кадастровий номер :33:026:0012, земельна ділянка площею 0,9124 га кадастровий номер :33:020:0911.

На підставі вказаного наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» у Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку державної форми власності сільськогосподарського призначення площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911, з цільовим призначенням: землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

У подальшому, рішенням Пірнівської сільської ради Вишгородського району від 14.06.2021 року № 278-09-VIII «Про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку», у відповідності до положень ст. ст. 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.83, п.24 розділу X Земельного кодексу України, вирішено зареєструвати за територіальною громадою Пірнівської сільської ради право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911, яка розташована на території Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

На підставі вказаного рішення сільської ради, державним реєстратором Пірнівської сільської ради Луценко К.Б. 22.06.2021 року прийнято рішення за індексним номером 58877350 про реєстрацію за Пірнівською сільською радою права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911.

Однак, за твердженням прокуратури, вказаний вище наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,9124 га, кадастровий номер :33:020:0911 на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району та рішення Пірнівської сільської ради від 14.06.2021 року № 278-09-VIII «Про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку» прийняті з порушенням вимог законодавства.

Зокрема, як зазначає прокуратура, вищезазначена земельна ділянка площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 за результатами інвентаризації сформована за рахунок земель державної власності лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та використовуються для ведення лісового господарства.

В підтвердження наведених обставин прокуратура посилається на інформацію ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278 та картографічні матеріали, за якими земельна ділянка площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 накладається на квартал 710 Дубечанського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року.

Також прокуратура зазначає, що згідно інформації ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 11.06.2021 року № 06-44/358 земельна ділянка площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 відноситься до земель лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні лісгоспу за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Таким чином, факт віднесення спірної ділянки площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого лісогосподарського державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» прокуратурою підтверджується інформацією і картографічними матеріалами ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278, інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 11.06.2021 року № 06-44/358, Державним актом на право постійного користування землею та Планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Як наслідок, прокуратура стверджує, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» та рішенням Пірнівської сільської ради від 14.06.2021 року № 278-09-VIII «Про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку» фактично припинено право постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельною ділянкою площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 лісогосподарського призначення, змінено її цільове призначення із земель лісогосподарського на сільськогосподарське призначення та форму власності з державної на комунальну, чим порушено вимоги ст. ст. 20, 83, 122, 141, 142, 149, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Відповідно до положень ст. ст. 19, 20 Земельного кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містяться у ст. 57 Лісового кодексу України, відповідно до якої зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України.

Також, ч. ч. 1, 9 ст. 149 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» і земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти газотранспортної системи, що передаються суб`єкту господарювання у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Таким чином, повноваження щодо зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення, що перебуває у державній власності та вилучення лісів для нелісогосподарських потреб станом на момент виникнення спірних правовідносин належало виключно до компетенції Кабінету Міністрів України.

Відповідно до інформації Кабінету Міністрів України від 15.06.2021 року № 19414/0/2-21 останнім будь-які рішення щодо вилучення спірної земельної ділянки з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яка розташована в межах 710 кварталу Дубечанського лісництва, не приймались.

Також, положеннями ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Як наслідок, Головне управління Держгеокадастру у Київській області наділено повноваженнями щодо розпорядження виключно землями сільськогосподарського, а не лісогосподарського призначення.

Окрім того, відповідно до положень ст. 141, 142 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою у тому числі є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.

Однак, відповідно до інформації ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 11.06.2021 року № 06-44/358 спірна земельна ділянка на даний час відноситься до земель лісогосподарського призначення, використовується для ведення лісового господарства, жодних погоджень щодо її вилучення чи припинення права постійного користування підприємство не надавало. Вказане також свідчить про відсутністю будь-яких прийнятих уповноваженим органом рішень щодо зміни її цільового призначення.

Водночас, відповідно до положень ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Враховуючи вищевикладене, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки внаслідок його прийняття спірна ділянка змінила своє лісогосподарське цільове призначення і фактично вибула з постійного користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Як наслідок, рішення Пірнівської сільської ради від 14.06.2021 № 278-09-VIII про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,9124 га кадастровий номер :33:020:0911 також прийнято з порушенням вимог чинного законодавства.

Зокрема, у вказаному рішенні зазначено, що останнє прийнято на підставі положень ст. 83 та пункту 24 розділу X Земельного кодексу України.

Проте, згідно положень ч. ч. 2, 5 ст. 83 Земельного кодексу України (у редакції станом на 14.06.2021) у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної і державної власності.

Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у тому числі у разі передачі їм земель державної власності.

Відповідно до п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).

Як наслідок, спірна земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення з кадастровим номером :33:020:0911, яка перебуває у постійному користуванні Державного лісогосподарського підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», у відповідності до вимог чинного законодавства не може бути передана до комунальної власності, навіть за умови розташування її в межах земель Пірнівської територіальної громади.

Крім того, уповноваженим державним органом будь-які рішення щодо передачі спірної земельної ділянки із державної у комунальну власність не приймались.

Проте, на підставі вищезазначеного рішення Пірнівської сільської ради від 14.06.2021 року № 278-09-УІІІ «Про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку» земельна ділянка лісогосподарського призначення з кадастровим номером фактично вибула з державної власності.

Зокрема, у зв`язку з реєстрацією права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :33:020:0911, дійсний власник і землекористувач даної ділянки лісогосподарського призначення позбавленні можливостями розпоряджатися і користуватися нею відповідно до вимог чинного законодавства. Як наслідок, вбачається порушення інтересів держави у сфері охорони і раціонального використання земель лісогосподарського призначення, які підлягають судовому захисту.

Враховуючи, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про вилучення спірної земельної ділянки та передачу її у комунальну власність не приймалось, відтак, як стверджує прокуратура, право постійного користувача та дійсного володільця земельною ділянкою до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право комунальної власності на спірну ділянку у відповідача не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок.

При цьому, вимоги про визнання недійсними наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.04.2021 року № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» та рішення Пірнівської сільської ради від 14.06.2021 року № 278- 09-VIII «Про реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку» не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, оскільки задоволення таких вимог не призведе до безпосереднього відновлення порушених прав позивача.

Прокуратура зазначає, що оскільки на даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстрована за відповідачем, Київська обласна державна адміністрація і ДП «Вищедубечанське лісове господарство» позбавлені можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісогосподарського призначення.

Згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16 спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За вказаних обставин, прокуратура в позові зазначає, що рішення про державну реєстрацію права комунальної власності за Пірнівською сільською радою на земельну ділянку площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 має бути скасоване в судовому порядку з одночасним припиненням речових прав Пірнівської сільської ради на оспорювану земельну ділянку, а сама ділянка має бути повернута Київській обласній державній адміністрації відповідно до приписів ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З огляду на викладене, Київська обласна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звертається до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, який спрямований на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - незаконної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення державної форми власності за Пірнівською сільською радою.

Також в ході розгляду справи ДП «Вищедубечанське лісове господарство» надано пояснення у справі, в яких підтримано викладені у позові обставини.

Відповідач в ході розгляду спору подав відзив (з додатковими поясненнями), в якому позовні вимоги заперечував у повному обсязі, оскільки за його твердженням, земельна ділянка з кадастровим :33:020:0911, площею 0,9124 га не має жодного відношення до земель лісового фонду та природоохоронного призначення, яка знаходиться в постійному користуванні у ДП «Вищедубечанське лісове господарство», площею 1446,5 га, і що ніякого накладення земельних ділянок не відбувалось.

Також відповідач у відзиві зазначає про відсутність підстав ототожнювати Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування в розумінні п.5 розділу УІІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України та надані прокуратурою матеріали лісовпорядкування 2014 року.

Також, відповідач наголошує, що з огляду на п.5 розділу УІІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування можуть бути документами, що підтверджують право на раніше надані лісогосподарські земельні ділянки в разі відсутності (до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами) державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками.

В той же час, відповідач зауважує, що право постійного користування земельною лісовою ділянкою ДП «Вищедубечанське лісове господарство» посвідчено Державним актом ІІ-КВ № 003309, виданим 24.09.1998 року на підставі рішення Лебедівської сільської ради народних депутатів від 25.01.1998 року № 8.

Наведені обставини свідчать про спроби позивача та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» внести у 2014 році зміни до посвідченого Державним актом земелекористування, безпідставно видавши матеріали лісовпорядкування за правовстановчий документ.

Також відповідач зазначає, що сам по собі лист ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278 не є належним та допустимим доказом в підтвердження факту накладення земельних ділянок, оскільки грунтується на накладенні зображень, достовірність яких є спірною. В той же час, факт накладення земельних ділянок достовірно може бути встановлено шляхом співставлення саме точок координат земельних ділянок, наведених в землевпорядній документації, що має здійснюватись з залученням спеціальних знань.

Однак, прокуратурою та позивачем не надано суду достовірно встановленого в ході експертного дослідження факту накладення земельних ділянок шляхом співставлення точок координат із землевпорядних документацій на земельні ділянки.

Крім того, відповідач у відзиві зауважив на безпідставності представництва прокуратурою інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та на суперечливості позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні Київською обласною державною адміністрацією спірною земельною ділянкою, оскільки остання не є користувачем такої земельної ділянки.

У відповіді на відзив прокуратура заперечувала викладені у відзиві обставини, зазначаючи, що ВО «Укрдержліспроект» належить до сфери управління Державного агенства лісових ресурсів України, створене з метою проведення лісовпорядкування, необхідного для ведення державного лісового кадастру. Також про належність інформції ВО «Укрдержліспроект» висловлена правова позиція в постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року № 361/6829/16.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач зауважив на неналежності доданих до позову доказів, зокрема, з роздруківки плану не можливо встановити належність його походження.

Також відповідач наголошував, що лист ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278 не відповідає вимогам галузевих нормативних документів, зокрема п.п. 4-7 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, оскільки не містить відомостей про погодження матеріалів лісовпорядкування у встановленому порядку з землевпорядними органами.

Відповідачем надано до матеріалів справи Заяву виконавця робіт із землеустрою ФОП Мельник О.В. (на заяву відповідача від 28.07.2022 року № 02-06/859), в якій зазначено про неможливість встановлення факту накладення спірної земельної ділянки на лісову земельну ділянку в кварталі 710 виділ 2,3 оскільки остання відсутня в Державному земельному кадастрі.

Також відповідач пояснив, що не має можливості замовити та провести землевпорядну експертизу у зв`язку з відсутністю у нього необхідних вихідних даних щодо земельної ділянки ДП «Вищедубечанське лісове господарство», про накладення на яку йде мова в позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд було встановлено наступні обставини, які є предметом доказування у справі.

Щодо поданого відповідачем до Господарського суду Київської області 14.06.2022 року клопотання № 02-45/675 від 08.06.2022 року про повернення позивачу позовної заяви без розгляду, суд зазначає про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18).

У даному позові позивачем визначено Київську обласну державну адміністрацію.

Зокрема, відповідно до положення ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Як наслідок, уповноваженим державним органом щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення за межами населених пунктів на даний час являється Київська обласна державна адміністрація.

З метою дотримання прокуратурою вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» 07.12.2021 року на адресу Київської обласної державної адміністрації скеровано лист за № 15/1-1152вих-21 із зазначенням встановлених порушень вимог чинного законодавства.

Однак, листом від 22.12.2021 року № 01.1-14/2524 Київською обласною державною адміністрацією повідомлено, що останньою не вживалися заходи спрямовані на захист інтересів держави з метою повернення у державну власність спірної земельної ділянки та вказано на не заперечення щодо вжиття відповідних заходів реагування органами прокуратури.

Сам факт не звернення до суду Київської обласної державної адміністрації з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями водного фонду, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18.

Отже, зазначені в позовній заяві обставини у своїй сукупності вказують на те, що прокурором дотриманий порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва позивача у даній справі.

Прокуратура в позові стверджує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :33:020:0911 площею 0,9124 га, надана відповідачу за рахунок лісогосподарських земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство». Факт віднесення спірної ділянки площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Спеціалізованого лісогосподарського державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» прокуратурою підтверджується інформацією і картографічними матеріалами ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278, інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 11.06.2021 року № 06-44/358, Державним актом на право постійного користування землею та планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Щодо посилання прокуратури на інформацію ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року № 278 та картографічні матеріали, за якими земельна ділянка площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911 накладається на квартал 710 Дубечанського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року, суд зазначає наступне.

Викладена в листі від 01.06.2021 року № 278 інформація ВО «Укрдержліспроект» грунтується на фрагменті Публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу 163 Пірнівського лісництва ДП «Вищедубечанський лісгосп» і межами їх таксаційних виділів відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 і 2014 років та межами земельної ділянки згідно з поданим кадастровим номером. Зазначено, що в процесі реорганізації структури підприємства пройшла зміна літерації кварталів і назв лісництв. Квартал 163 Пірнівського лісництва перелітерований у квартал 710 Дубечанського лісництва.

Додатками до наведеного листа надано фрагмент Публічної кадастрової карти станом на 27.05.2021 року з нанесеними межами кварталу 710 за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року, виконаний інженером-таксатором Пашко Т.Є.

У зв`язку з чим, слід враховувати, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 5/0/64-21 «Про проведення інвентаризації» з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, складу угідь, правового статусу, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру і прийняття на їх основі відповідних рішень» винесено 31.03.2021 року, Наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 9-13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки» винесено 27.04.2021 року. Тобто, відведення відповідачу спірної земельної ділянки відбувалось до виготовлення 27.05.2021 року фрагменту Публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу 710 за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року, виконаного інженером-таксатором Пашко Т.Є., який прокуратурою надано суду.

Відповідно до ст.48 Лісового кодексу України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.

Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Крім того, відповідно до ст.49 Лісового кодексу України державний лісовий кадастр на території України ведеться з метою ефективної організації охорони і захисту лісів, раціонального використання лісового фонду України, відтворення лісів, здійснення систематичного контролю за якісними і кількісними змінами лісів; Державний лісовий кадастр ведеться на основі державного земельного кадастру.

Документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах (ст.52 Лісового кодексу України).

Як визначено п.п. 4, 5 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, документація кадастру ведеться на основі даних державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та первинного обліку лісів окремо за власниками лісів і постійними лісокористувачами на підставі документів, визначених статтею 52 Лісового кодексу України.

Дані про розподіл лісового фонду між власниками лісів і постійними лісокористувачами, його кількісний склад погоджуються з територіальними органами Держгеокадастру.

Наказом Державного комітету лісового господарства України від 01.10.2010 року № 298 затверджено Інструкцію про порядок ведення державного лісового кадастру і первинного обліку лісів, яка визначає склад документації державного лісового кадастру і первинного обліку лісів, порядок та єдині вимоги до постійних лісокористувачів та власників лісів (підприємств, організацій і окремих громадян) з її ведення.

Вимоги Держкомлісгоспу з питань ведення документації державного лісового кадастру є обов`язковими для всіх постійних лісокористувачів та власників лісів.

Пунктами 2.1.- 2.3. Інструкції про порядок ведення державного лісового кадастру і первинного обліку лісів визначено, що документація державного лісового кадастру ведеться на основі даних державного земельного кадастру.

Внесення змін і доповнень до складу документації державного лісового кадастру проводиться Держкомлісгоспом за погодженням з Держкомземом.

Основним джерелом інформації, що використовується при складанні документації державного лісового кадастру, крім даних державного земельного кадастру та документів первинного обліку лісів, який ведеться за формами державного лісового кадастру N 1 (без заповнення графи 13) і N 2 (без заповнення граф 16-17), є документація державного лісового кадастру, складена при проведенні попереднього державного обліку лісів, таблиці класів віку, а також інформація щодо характеристики кожної лісової ділянки із таксаційної бази даних, створеної державною лісовпорядною організацією і постійно підтримуваної в актуалізованому стані.

Однак, лист ВО «Укрдержліспроект» від 01.06.2021 року №278 не відповідає вимогам галузевих нормативних документів, а також положенням Лісового кодексу України, а саме: в порушення зазначених норм не містить в додатках проекту організації та розвитку лісового господарства, планшетів лісовпорядкування погоджених у встановленому порядку з органами землевпорядкування Вишгородського району Київської області та територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а тому, з врахуванням Прикінцевих положень Лісового кодексу України, не можуть братися судом до уваги як доказ права постійного користування спірною земельною ділянкою.

При цьому, прокуратурою та позивачем не надано жодних пояснень та доказів щодо обставин та підстав включення відповідних даних до Публічної кадастрової карти України. Зі встановлених в ході розгляду спору обставин вбачається, що земельна ділянка ДП «Вищедубечанський лісгосп», в тому числі квартал 710, не занесені до Державного земельного кадастру, тому відповідні дані Публічної кадастрової карти України не підтверджені відповідною землевпорядною документацією і не можуть прийматись в якості доказів в спорі про землекористування.

Таким чином, відповідні докази за своєю природою не є первинним правопороджувальними актами, а лише констатують певні факти, які грунтуються на відповдних первинних підставах, якими згідно норм чинного законодавства є Державні акти, а за їх відсутності Планово-картографічні матеріали.

Щодо посилання прокуратури на матеріали лісовпорядкування 2014 року як на правовстановчий документ в розумінні п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, суд зазначає наступне.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.

Крім того, в Інструкції зазначені вимоги щодо оформлення планшету. При складанні оригіналу планшету він повинен бути викреслений у відповідності з прийнятими умовними знаками і містити в собі повне топографічне та лісотаксаційне наповнення. На ньому повинні бути зазначені область, район, лісгосп, лісництво, номер і площа планшету, картографічна основа, використана при складанні планшету, підписи і прізвища виконавця, які складали даний планшет: начальника лісовпорядної партії, геодезиста, інженера-таксатора. Всі ці дані розміщуються за рамкою планшета у встановлених місцях. В кожному кварталі проставляється його номер та площа таксаційних виділів, а по окружній границі - найменування суміжних землекористувачів та номери суміжних планшетів (п. 2.1.2 Інструкції). На основі креслення оригіналу планшету розбивається прямокутна координатна сітка з цифруванням її ліній за рамкою планшету (п. 2.3.2).

В обґрунтування позовної заяви прокуратурою було додано Державний акт на право постійного користування серії ІІ-КВ №003309 від 24.09.1998 року для ведення лісового господарства, відносно земельної ділянки, яка розташована на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, і знаходиться в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» площею 1446,5 га.

З пояснень прокуратури вбачається, що очевидно підставою виникнення у лісгоспу прав на земельні ділянки є Державний акт ІІ-КВ № 003309, виданий 24.09.1998 року на підставі рішення Лебедівської сільської ради народних депутатів від 25.01.1998 року № 8, який доданий прокуратурою до позовних матеріалів з фрагментом невідомого походження, ймовірно матеріалів лісовпорядкування, на яких відмічено той самий квартал 710 з аналогічною конфігурацією як на фрагменті Публічної кадастрової карти України.

При цьому, суду не були надані матеріали лісовпорядкування за період з 1998 - 2021 років, на підставі яких було видано Державний акт на постійне користування, встановлено межі земельних ділянок, визначені геодезичні координати кутів їх поворотних точок, а також будь які інші зміни, що відбувалися за вищезазначений період. Земельна ділянка ні за Державним актом, ні за матеріалами лісовпорядкування не внесена до Державного земельного кадастру, земельна ділянка за матеріалами лісовпорядкування 2014 року не погоджена землевпорядною організацією, тобто її відповідність даним землеустрою не засвідчена.

Дослідивши наведені докази, судом встановлено, що наданий прокуратурою в якості доказу фрагменті Публічної кадастрової карти станом на 27.05.2021 року з нанесеними межами кварталу 710 за матеріалами базового лісовпорядкування 2014 року, виконаний інженером-таксатором Пашко Т.Є. за конфігурацією елементів земель лісхозу не відповдає кофігурації, яка міститься на Плані звнішніх меж землекористування, які є частиною Державного акту. Прокуратурою та позивачем не надано відповідних пояснь щодо відповідності даних фрагменту Публічної кадастрової карти та матеріалів лісовпорядкування 2014 року первинному правопосвідчувальному документу лісокористування.

Враховуючи що матеріали лісовпорядкування 2014 року не містять погодження землевпорядних організації, такий документ не посвідчує право землекористування і в сукупності обставин, на які прокуратура посилається в обгрунтування позовних вимог, свідчить про зміну меж первинної земельної ділянки, яка надавалась в постійне користування лісгоспу, ймовірно зі збереженням загальної площі первинної лісової земельної ділянки за рахунок сусідніх земель запасу, які до неї не входили.

Для правильного визначення дійсних меж землекористування лісхозу має бути досліджено межі земельної ділянки за Державним актом, а в разі його відсутності, за Планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, які не є тотожними матеріалам лісовпорядкування, яке проводилось у 2014 році.

У відповіді на відзив прокуратура безпідставно зазначає, що матеріали лісовпорядкування 2014 року є планово-картографічними матеріалами, на підставі яких посвідчується право лісокористування в розумінні п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України.

В якості доказів викладених у відповіді на відзив обставин, прокуратурою надано План лісовпорядкування ДП «Вищедубечанський лісгосп» Дубечанське лісництво 2014 року, розроблений Київським обласним управлінням лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України.

Також прокуратурою надано Протокол першої лісовпорядної наради з лісовпорядкування державних лісогосподарських підприємств Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Державного агенства лісових ресурсів України від 03.06.2014 року, з якого вбачається, що необхідність проведення базового лісопорякування зумовлена змінами у лісовому фонді держвних лісогосподарських підприємств. Зі змісту відповідного протоколу наради вбачається необхідність проведення польових лісовпорядних робіт стосовно вже існуючих лісокористувань.

Таким чином, матеріали проведеного у 2014 році лісовпорядкування не є правовстановчим та правопосвідчувальним документом і має розглядатись у нерозривному поєднанні з Державним актом, який і породжує відповідні обсяги та межі лісокористування.

Щодо листа ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 11.06.2021 року № 06-44/358, відповідний лист взагалі не має доказової природи, оскільки не містить посилання на жодні первинні документи. Відповідний лист як доказ спроможний лише засвідчтити факт відсутності звернення за вилученням земельної ділянки. В решті викладних в ньому обставин, такий лист є неспроможним доказом, оскільки лісництво не є органазацією, яка має повноваження та засоби встановлення місця розташування земельних ділянок.

З наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що відповідач 28.07.2022 року звертався з заявою до фахівця про проведення земельно-технічної експертизи згідно наданих позивачем матеріалів відносно спірних земельних ділянок, однак відповідач отримав відповідь про те, що встановити факт накладання на земельну ділянку ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не можливо, оскільки земельна ділянка відсутня в Державному земельному кадастрі, та відсутній Державний акт на постійне користування ІІ-КВ003309 від 24.09.1998 року, де могли бути параметри лісової земельної ділянки, а з наданих суду прокуратурою матеріалів, розміри накладання визначити неможливо.

В свою чергу, як зазначає відповідач, він оформив земельну ділянку, пройшовши процедуру землевідведення, передбачену чинними на момент відведення законодавством.

За даними Державного земельного кадастру земельна ділянка перебувала в землях запасу і за категорією земель відносилась до земель сільськогосподарського призначення, належала до державної власності, тому твердження прокуратури про зміну цільового призначення безпідставні.

Також суд не погоджується з твердженням прокуратури, що перебування земель в обліку лісокоритсування лісхозу за даними матеріалів лісовпорядкування 2014 року свідчить про встановлення цільового призначення відповідних земель як лісогосподарського призначення та перебування їх в постійному користуванні лісгоспу.

Злкрема, з огляду на норму ст.1 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), ліс - тип природних комплексів, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Згідно зі ст.4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

До лісового фонду України не належать:

зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів;

окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України не залежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в ст.5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст.5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку ст.20 Земельного кодексу України, ч.ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Однак, прокуратурою та позивачем не надано доказів встановлення цільового призначення земельної ділянки в порядку ст.20 Земельного кодексу України.

За відсутності належних длказів доказів про надання лісгоспу земельної ділянки, зокрема, у межах спірної земельної ділянки, у користування, наявні у справі матеріали лісовпорядкування можуть стосуватись лише інвентаризації та обліку земель лісового фонду, зазначення в них землекористувачем лісгоспу є безпідставним і за відсутності доказів надання земельних ділянок останньому, матеріали базового лісовпорядкування не відповідають змісту п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України, не можуть вважатись правовстановчими документами, які засвідчують факт перебування земель в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства і такі матеріали не можуть слугувати достовірними вихіднми даними, покладеними в основу інформації ВО «Укрдержліспроект», викладеної в листі від 01.06.2021 року № 278 та наданого до позову фрагменту Публічної кадастрової карти.

При цьому, суду не надано інших доказів встановлення лісогосподарського цільового призначення земельної ділянки площею 0,9124 га з кадастровим номером :33:020:0911, її передачі та перебування в постійному користуванні лісгоспу, в тому числі входження до складу земельної ділянки за Державним актом на постійне користування ІІ-КВ003309 від 24.09.1998 року.

Оскільки, відсутні належні та достовірні докази перебування земельної ділянки з кадастровим номером :33:020:0911 в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її попереднього вилучення у землекористувача.

З огляду на викладені у позові та встановлені в ході розгляду спору обставини, прокуратурою не обґрунтовано яку норму законодавства, що містить пряму однозначну вказівку чи заборону, порушено відповідачем. Крім того, непорозуміння, на які прокуратура посилається в обґрунтування позовних вимог, в даному випадку спричинені численними змінами в законодавстві та недбалістю державного органу щодо належного ведення обліку земель, що допускає неоднозначне тлумачення і непередбачуваність для особи порядку отримання земельної ділянки. Виходячи з фактичних обставин на момент виділення земельної ділянки, у відповідача були достатні підстави передбачати дотримання ним порядку отримання земельної ділянки.

У зв`язку з чим, відповідач не міг достовірно та однозначно усвідомлювати та передбачати, що в його діях є порушення, відсутні також ознаки умисного порушення порядку землевідведення. Порушення ґрунтуються на власному співставленні та тлумаченні прокуратурою норм законодавства та фактичних обставин, а не на чітко визначеній в законі вказівці чи забороні.

У рішенні ЄСПЛ «Щокін проти України» визначено принцип, що вирішення колізій у законодавстві завжди має тлумачиться на користь особи (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Заяви №№ 23759/03 та 37943/06, від 14 жовтня 2010 р.). Зокрема, у цьому рішенні ЄСПЛ визначено концепцію якості закону, наявна вимога, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Як зазначається в рішенні, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості і точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. the United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року) ЄСПЛ визначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). В той же час, з огляду на зміст наведеного рішення ЄСПЛ, відсутність чітких законодавчих положень створює загрозу непередбачуваного та свавільного втручання, тому має тлумачиться на користь особи.

Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.08. 2018 року у справі № 492/446/15-а врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

З огляду на фактичні обставни спору та враховуючи наведену практику Європейського Суду з Прав Людини, наведені прокуратурою в позові твердження про лісогосподарське призначення спірної земельної ділянки, створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном. Встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про відсутність в діях відповідача порушень прямих вказівок закону, в той же час наявні докази оформлення земельної ділянки відповідачем, пройшовши процедуру землевідведення, передбачену чинними на момент відведення законодавством, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність набуття земельної ділянки та реєстрації права власності на неї.

В свою чергу Пірнівська сільська рада довела суду що під час прийняття рішення про реєстрацію земельної ділянки в комунальну власність діяла у межах і в спосіб, визначений законом, положень жодних нормативно-правових актів або інтересів держави не порушувала, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

За наслідками розгляду спору не підтвердились посилання прокуратури на перебування спірної земельної ділянки в постійному користуванні лісогосподарського підприємства, відведення її для лісогосподарських потреб чи іншим чином встановлення лісогосподарського цільового призначення. Також суд зауважує про відсутність підстав стверджувати про порушення прав та інтересів Київської обласної державної адміністрації як власника спірної землі, оскільки Київська обласна державна адміністрація в даному випадку є органом розпорядженнями землями державної власності, наведені в позові обставини стосуються лише повноважень стосовно розпорядження землями, порушення яких не підтвердилось.

За відсутності підстав стверджувати про незаконність набуття відповідачем земельної ділянки, також відсутні підстави для задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом її повернення на користь Київської обласної державної адміністрації з незаконного користування відповідача.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені, відповідачем спростовані, тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 74, 76, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Пірнівської сільської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» прo усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права комунальної власності та повернення ділянки відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Ю. Кошик

повний текст рішення складено 02.02.2023 року