ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2022 р. Справа№ 907/937/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Яковлєва М.Л.

Тищенко О.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 06.12.2022.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Шарлоточка"

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 (суддя Плотницька Н.Б., повний текст рішення складено 23.06.2022)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 (суддя Плотницька Н.Б.) за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" про ухвалення додаткового рішення у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шарлоточка"

до Приватного підприємства "Бізон-Тех 2006", Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

22.11.2021 до Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» з вимогами до Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 08.11.2021 № 44, укладеного між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що договір відступлення права вимоги № 44 від 08.07.2021 було укладено без згоди на те Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка», а також за спірним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» набуває прав за судовим рішенням, за яким з позивача на користь відповідача-1 стягнуто борг за договором поставки від 14.03.2019 № ЗК-68, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 23.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 907/937/21.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 03.12.2021 справу № 907/937/21 направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» з вимогами до Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 08.11.2021 № 44, укладеного між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, встановивши при цьому, що договором поставки № ЗК-68 від 14.03.2019 не передбачено такої умови, як отримання згоди позивача (як боржника за зобов`язанням) на заміну кредитора у цьому зобов`язанні у розумінні частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про ухвалення додаткового рішення.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» витрати на правничу допомогу у розмірі 32 500 грн 00 коп.

Задовольняючи заяву відповідача-2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено факт надання адвокатом Ізвєковим Віталієм Володимировичем професійної правничої допомоги, враховуючи при цьому відсутність заперечень позивача щодо розміру заявлених витрат.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи, а судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції помилково визнав хибними твердження позивача, що при укладенні договору уступки права вимоги відповідачі у справі, не замінюючи кредитора у зобов`язанні з договору поставки в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання рішення;

- щодо порушення судом норм процесуального права апелянт зазначає, що постановляючи ухвалу про закриття підготовчого провадження, суд не врахував думки позивача, а позивач при цьому не був повідомлений про закриття підготовчого провадження.

06.07.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №907/937/51 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 11.07.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №907/937/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

20.07.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 у справі №907/937/21 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 05.08.2022 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та призначено до розгляду на 27.09.2022.

Крім того, не погодившись з прийнятим додатковим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення.

Апелянт вважає, що оскаржуване додаткове рішення винесене з порушенням норм процесуального права, зазначаючи наступне:

- судом проігноровано критерії дійсності, обґрунтованості та співмірності заявлених витрат відповідно до ціни позову;

- суд, задовольнивши заяву про ухвалення додаткового рішення на третій день після її надходження, позбавив позивача можливості подати обґрунтовані заперечення.

13.07.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21.

Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 13.07.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №907/937/51 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 19.07.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.

20.07.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2022 у справі №907/937/21 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 05.08.2022 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 та призначено до розгляду на 27.09.2022.

Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21.

31.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2022 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

09.09.2022 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» надійшов відзив на апеляційні скарги, у якому відповідач-2 просить відмовити в їх задоволенні, а оскаржуване рішення та додаткове рішення у справі залишити без змін, зазначаючи наступне:

- сторони договору поставки погодили, що відповідач-1 як постачальник має право без згоди боржника передати майнові права постачальника за цим договором, а тому судом здійснено правильне тлумачення спірних правовідносин та правильно застосовано норми матеріального права;

- доводи скаржника, що предметом договору відступлення права вимоги є уступка права вимоги за рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 не відповідає дійсності, оскільки предметом договору є не заміна стягувача за рішенням суду, про що стверджує апелянт;

- щодо доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду, відповідач заперечує, зазначаючи, що матеріалами справи підтверджено факт надання адвокатом правової допомоги.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2899/22 від 26.09.2022, відповідно до рішення зборів суддів Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2022, з метою дотримання передбачених законом процесуальних строків розгляду вищевказаної справи, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про ухвалення додаткового рішення у справі прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Розгляд справи ухвалено здійснювати за раніше визначеною датою та часом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено розгляд справи на 15.11.2022.

28.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2022 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

10.11.2022 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Судове засідання 15.11.2022 в режимі відеоконференції не відбулося, у зв`язку з вiдсутнiстю енергопостачання в приміщені суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» про відкладення розгляду справи задоволено та відкладено розгляд справи на 06.12.2022.

21.11.2022 до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

06.12.2022 до канцелярії суду від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

06.12.2022 у судове засідання з`явився представник відповідача-2, проти доводів апеляційних скарг заперечив та просив залишити їх без задоволення.

Представники позивача та відповідача - 1 в судове засідання не з`явились.

Розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу

У відповідності до ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Частиною 3 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Подане клопотання про відкладення розгляду справи обґрунтоване неможливістю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» адвоката Браніцького О.М. прибути в судове засідання у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункти 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Судова колегія наголошує, що подане клопотання не містить обґрунтування обов`язковості участі представника позивача в судовому засіданні.

Водночас, судом враховано, що представником позивача вже заявлялось клопотання про відкладення з аналогічних підстав, яке ухвалою суду від 15.11.2022 було задоволено та відкладено розгляд справи на 06.12.2022.

З огляду на викладене, з метою забезпечення принципу розумності строків розгляду спору, враховуючи, що розгляд справи неодноразово відкладався, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.07.2021 між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006»Україна» (первісний кредитор/цедент за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» (новий кредитор/цесіонарій за договором) укладено договір відступлення права вимоги № 44, відповідно до умов пункту 1.1 якого цемент як первісний кредитор у зобов`язанні відступає цесіонарію як новому кредитору права вимоги за договором поставки № ЗК-68 від 14.03.2019 з усіма додатковими договорами, угодами, додатками та специфікаціями до нього, що є його невід`ємною частиною (основний договір), укладеним між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» (боржник).

Відповідно до пункту 1.2 договору розмір заборгованості боржника, яка відступається на підставі цього договору, станом на 13.07.2021 складає 765 987,56 гривень, що відповідає розміру заборгованості, визначеному у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 у справі № 907/275/21, залишеним в силі постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.10.2021.

Позивач стверджує, що договір відступлення права вимоги № 44 від 08.07.2021 є недійсним, оскільки договір було укладено без згоди на те Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка», а також за спірним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» набуває прав стягувача за судовим рішенням, за яким з позивача на користь відповідача-1 стягнуто борг за договором поставки від 14.03.2019 № ЗК-68, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу приписів статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 71 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із статтею 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України встановлено зобов`язання сторін при укладенні господарського договору у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

При цьому, умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (частина 4 статті 180 Господарського Кодексу України).

Згідно з статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (стаття 513 Цивільного кодексу України).

Згідно з статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання цілком і повністю зберігається, а відбувається зміна лише суб`єктивного складу кредиторів.

Суд враховує, що в пункті 9.5 договору поставки № ЗК-68 від 14.03.2019, укладеного між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» (покупець), сторони погодили, що майнові права постачальника за цим договором (право вимоги постачальника до покупця за ним) можуть передаватися постачальником в заставу, і для укладення постачальником договору застави майнових прав та уступку своїх прав за цим договором згода покупця не потрібна.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, договором поставки № ЗК-68 від 14.03.2019 не передбачено такої умови, як отримання згоди позивача (як боржника за зобов`язанням) на заміну кредитора у цьому зобов`язанні у розумінні частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України.

Водночас, суд зазначає, що «права кредитора, які передаються іншій особі» та «право вимоги» є тотожними поняттями, так само як і «передача прав кредитора» та «уступка права вимоги».

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Наявність же судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Відповідно до п. 1.1 договору про відступлення права вимоги №44 від 08.11.2021 цедент як первісний кредитор у зобов`язанні відступає цесіонарію як новому кредитору права вимоги за Договором поставки №ЗК-68 від 14.03.2019 з усіма додатковими договорами, угодами, додатками та специфікаціями до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між Приватним підприємством «Бізон-Тех 2006» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка».

Пунктом 1.6 договору про відступлення права вимоги №44 від 08.11.2021 сторони узгодили, що у зв`язку із набранням рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 у справі № 907/275/21, залишеним в силі постановою Західного апеляційного господарського суду від 06.10.2021, законної сили та видачею 01.11.2021 Господарським судом Закарпатської області наказів на примусове виконання рішення суду, цесіонарій одержує право звернутися до суду та/або виконавця із заявами про заміну стягувача у виконавчому провадженні або про заміну стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження в порядку статті 334 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з викладених обставин та аналізуючи зміст оспорюваного договору, колегія суддів наголошує, що його предметом є саме уступка права вимоги за договором поставки № ЗК-68 від 14.03.2019, розмір якої становить 765 987,56 грн, що також відповідає розміру заборгованості, визначеному у рішенні Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 у справі № 907/275/21.

Суд наголошує, що доводи апеляційної скарги щодо того, що предметом договору відступлення права вимоги є уступка права вимоги за рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.07.2021 - спростовуються наведеними положеннями спірного договору.

За викладених обставин, судом першої інстанції вмотивовано відхилено твердження позивача щодо того, що за спірним договором Товариство з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» набуло прав стягувача за судовим рішенням як такі, що не відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі щодо порушення судом норм процесуального права апелянт зазначає, що постановляючи ухвалу про закриття підготовчого провадження, суд не врахував думки позивача, а позивач при цьому не був повідомлений про закриття підготовчого провадження.

Однак, перевіривши матеріали справи та вказані доводи, судова колегія не вбачає порушень судом норм процесуального права, на які вказує апелянт, та при цьому зауважує, що скаржником не обґрунтовано, як саме вказане вплинуло на прийняття рішення по суті, а тому такі доводи судом визнаються необґрунтованими.

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21.

Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21.

20.06.2022 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Лімагрейн Україна» надійшла заява про винесення додаткового рішення.

Оскаржуваним додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 вказану заяву задоволено.

У свою чергу апелянт вважає, що таке рішення підлягає скасуванню, посилаючись порушенням судом норм процесуального права при прийнятті додаткового рішення та зазначаючи, що розмір витрат є неспівмірним з предметом позову.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Європейський суд з прав людини вказав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015).

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2019 між Адвокатським об`єднанням «Есквайрс» (адвокатське об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Лімагрейн Україна» (клієнт) укладено Договір про надання професійної правової (правничої) допомоги № 0102/12/19, за умовами якого клієнт доручає та зобов`язується сплачувати гонорар за дії по наданню професійної правничої допомоги, а адвокатське об`єднання приймає доручення клієнта про надання йому професійної правничої допомоги в обсязі, порядку та на умовах визнаних цим договором та додатками до нього.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження здійснення витрат на послуги адвоката у даній справі у розмірі 32 500 грн 00 коп. представником відповідача-2 долучено до матеріалів справи докази на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме:

- копії Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги № 0102/12/19) від 02.12.2019, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Есквайрс» та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма «Лімагрейн Україна»;

- копію додатку № 5 від 24.11.2021 до договору;

- копію додатку № 6 від 24.11.2021 до договору;

- ордер від 10.01.2022 на ім`я адвоката Ізвєкова Віталія Володимировича;

- копію платіжного доручення від 07.12.2021 № 5496 на суму 32 500 грн 00 коп.

За викладених обставин, судова колегія визнає доведеним відповідачем-2 розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Щодо доводів позивача стосовно не співмірності заявлених витрат суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009, справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015).

Разом з цим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18.

Також суд звертає увагу, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Врахувавши доводи скаржника щодо неспівмірності та завищення розміру заявлених адвокатських витрат, перевіривши матеріали справи, судова колегія наголошує, що належних доказів або обґрунтувань, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат на послуги адвоката у справі, позивач не надав, що у свою чергу свідчить про недоведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання адвокатом Ізвєковим Віталієм Володимировичем професійної правничої допомоги та враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог - заява відповідача-2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню.

Водночас, перевіряючи доводи апеляційної скарги при апеляційному перегляді оскаржуваного додаткового рішення в даній справі, колегією суддів не встановлено порушень судом норм процесуального права при його прийнятті.

Відтак, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 відповідають чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для їх скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шарлоточка» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг у зв`язку з відмовою в їх задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шарлоточка" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 у справі №907/937/21 - залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Шарлоточка" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 - залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №907/937/21 - залишити без змін.

5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на апелянта.

6. Матеріали справа № 907/937/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 24.01.2023.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді М.Л. Яковлєв

О.В. Тищенко