РІШЕННЯ

Іменем України

22 грудня 2022 року м. Чернігівсправа № 927/829/22

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Дубини О. М.

За позовом: керівника Чернігівської окружної прокуратури,

, вул. Шевченка, буд. 1, м. Чернігів, 14000 в інтересах держави в особі

Позивача-1: Північного офісу Державної аудиторської служби України,

, вул. Січових Стрільців (Артема), 18, м. Київ, 04053

позивача-2: Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

, вул. Святомиколаївська, 92, смт. Ріпки, Чернігівський район, Чернігівська область, 15000

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг»,

, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503, Соборний район, м. Дніпро, 49600

Предмет спору: про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 54 604,69 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача-1: Мойсієнко Н. О., представник;

від позивача-2: Остапенко Т. В., представник;

від відповідача: не з`явився;

за участю прокурора: Кравченко А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Державної аудиторської служби України та Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг», у якому прокурор просить суд:

- визнати недійсною додаткову угоду №1 від 04.08.2021 до Договору про закупівлю товарів №СК166/79 від 24.06.2021, укладену між Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (код 41104357) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (код 41449359);

- визнати недійсною додаткову угоду №2 від 19.10.2021 до Договору про закупівлю товарів №СК166/79 від 24.06.2021, укладену між Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (код 41104357) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (код 41449359);

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (код 41449359) на користь Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (код 41104357) безпідставно отримані кошти у розмірі 54 604,69 грн.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 10.10.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 03.11.2022 о 10:00 та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, у тому числі відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позовну заяву.

21.10.2022 від Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що під час проведення перевірки спірних закупівель виявлені порушення в частині необґрунтованого збільшення ціни пального, внаслідок чого Відділом освіти Ріпкинської селищної ради здійснено оплату ТОВ «Лівайн Торг» за бюджетні кошти вартості пального по ціні більшій ніж передбачена договором від 24.06.2021 №СК166/79 на суму 54 604,69 грн, чим завдано матеріальної шкоди на вказану суму. У зв`язку з тим, що Відділом освіти не виконані вимоги щодо усунення виявлених порушень, Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області подано позовну заяву до Чернігівського окружного адміністративного суду про стягнення з Відділу освіти Ріпкинської селищної ради грошових коштів в сумі 54 604,69 грн. Таким чином, позивач-1 вважає, що органом державного фінансового контролю було вжито всіх вичерпних заходів (на які він уповноважений) з метою усунення порушень, виявлених під час проведення перевірки.

Відповідач у підготовче засідання 03.11.2022 не з`явився.

У зв`язку з тим, що від відповідача не повернулось поштове повідомлення про вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі, судом зроблено витяг з офіційного веб-сайту Укрпошти про відстеження поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 306, тобто ухвали суду від 10.10.2022, направленої на адресу відповідача, з якого вбачається, що зазначена ухвала отримана ним 01.11.2022.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 03.11.2022 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У підготовчому засіданні 03.11.2022 суд розцінив письмові пояснення позивача-1 як пояснення щодо обставин справи, подані відповідно до ч. 5 ст. 161 ГПК України, та долучив їх до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 03.11.2022 суд постановив ухвали про продовження підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 29.11.2022 на 11:00.

Ухвалою суду від 03.11.2022 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 29.11.2022.

25.11.2022 о 17:17 відповідач на електронну пошту суду надіслав підписаний ЕЦП відзив на позовну заяву, який отримано судом 28.11.2022.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 29.11.2022 не з`явився.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив суд провести судове засідання без участі його представника.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 29.11.2022 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

Щодо поданого відповідачем відзиву.

За приписами ч. 8, 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Як зазначав суд, копію ухвали суду від 10.10.2022 відповідач отримав 01.11.2022, а отже останнім днем для подання відповідачем відзиву є 16.11.2022.

Відповідач направив до суду відзив 25.11.2022, тобто із пропущенням встановленого строку для його подання.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву із зазначенням поважних причин його пропуску відповідач суду не надав.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Передбачивши право учасникам спору на подання своїх доводів та підтверджуючих певні обставини доказів, законодавець встановлює й процесуальні обов`язки таких учасників шляхом визначення певного процесуального порядку реалізації відповідних прав (у тому числі з метою уникнення затягування судового процесу), у разі недотримання яких без поважних причин настають відповідні негативні наслідки для такого учасника у вигляді неприйняття судом його аргументів і доказів, оскільки несвоєчасне подання відповідних матеріалів найчастіше пояснюється не дійсно поважними причинами, а лише неналежною підготовкою сторони до розгляду справи.

Відповідно до ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи те, що відзив відповідач подав не у встановлений судом строк, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку не подав, поважних причин несвоєчасного його подання суду не навів, суд у підготовчому засіданні 29.11.2022 не прийняв поданий відповідачем відзив, а спір вирішується без їх урахування.

У підготовчому засіданні 29.11.2022 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання з розгляду справи по суті на 22.12.2022 на 10:00.

Ухвалою суду від 29.11.2022 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання 22.12.2022.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у судове засідання 22.12.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті 22.12.2022 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У судовому засіданні 22.12.2022 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при укладанні між позивачем-2 та відповідачем додаткових угод №1 від 04.08.2021, №2 від 19.10.2021 до договору про закупівлю товарів №СК166/79 від 24.06.2021 (далі - Договір) було порушено вимоги п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме змінено ціну за одиницю товару у бік збільшення за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку, внаслідок чого безпідставно зменшено обсяги закупівлі.

Враховуючи те, що вищезазначені додаткові угоди укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», прокурор, посилаючись на приписи ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати їх недійсними. Оскільки позивач-2 сплатив кошти за передане пальне відповідно до ціни, вказаній у спірних додаткових угодах, тобто за збільшеною ціною, прокурор на підставі ст. 670 Цивільного кодексу України просить стягнути з відповідача 54 604,69 грн надлишково сплачених позивачем-2 коштів.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки суд не прийняв до розгляду поданий відповідачем відзив, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Відділом освіти Ріпкинської селищної ради проводилась процедура закупівлі бензину А-92 та дизельного палива шляхом проведення відкритих торгів.

У зв`язку з тим, що процедуру відкритих торгів було двічі відмінено, замовником використана переговорна процедура (UA-2021-06-11-002040-с), за результатами якої прийнято рішення від 11.06.2021 про намір укласти договір про закупівлю із ТОВ «Лівайн Торг».

24.06.2021 між ТОВ «Лівайн Торг» (далі - Учасник) та Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (далі - Замовник) укладено договір про закупівлю товарів №СК166/79 (далі - Договір) (а.с. 13).

Відповідно до п. 1.1 Договору Учасник приймає на себе зобов`язання передати Замовнику у власність Нафту і дистиляти (код ДК 021:2015-09130000-9) (далі - Товар), а Замовник зобов`язується сплатити і прийняти вказаний Товар, а саме: бензин А-92 Energy у кількості 8160,00 л за ціною 26,00 грн/л з ПДВ; дизпаливо Energy у кількості 22 993,846 л за ціною 26,00 грн/л з ПДВ; усього на загальну суму 810 000,00 грн з ПДВ.

Відпуск Товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до «правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами», затверджених Постановою КМУ №1442 від 20.12.1997 (п. 1.2 Договору).

Ціна цього Договору становить 810 000,00 грн, у тому числі ПДВ (п. 3.1 Договору).

За умовами п. 10.1, 10.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2021.

Умови даного Договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін з обов`язковим складанням відповідної додаткової угоди до цього Договору (п. 11.5 Договору).

Згідно з п. 11.6 Договору істотні умови Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю Товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в Договорі.

04.08.2021 між ТОВ «Лівайн Торг» (далі - Учасник) та Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (далі - Замовник) укладено додаткову угоду № 1 до Договору (далі - Додаткова угода № 1) (а.с. 14), відповідно до якої п. 1.1 Договору викладено у новій редакції, а саме: Учасник приймає на себе зобов`язання передати Замовнику у власність Нафту і дистиляти (код ДК 021:2015-09130000-9) (далі - Товар), а Замовник зобов`язується сплатити і прийняти вказаний Товар: бензин А-92 Energy у кількості 7 857,78 л за ціною 27,00 грн/л з ПДВ; дизпаливо Energy у кількості 22 142,22 л за ціною 27,00 грн/л з ПДВ; усього на загальну суму 810 000,00 грн з ПДВ.

Отже, фактично відповідач збільшив ціну на бензин та дизпаливо на 3,85% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі.

На підтвердження зростання ціни на бензин та дизпаливо відповідачем було надано цінову інформаційну довідку Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/690 від 26.07.2021 (а.с. 17).

У вказаній довідці зазначено, що середньоринкові ціни на пальне по території України становлять: бензин А-92 (роздріб) - 29,26 грн/л, дизельне паливо (роздріб) - 28,48 грн/л.

19.10.2021 між ТОВ «Лівайн Торг» (далі - Учасник) та Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (далі - Замовник) укладено додаткову угоду № 2 до Договору (далі - Додаткова угода № 2) (а.с. 15), відповідно до якої п. 1.1 Договору викладено у новій редакції, а саме: Учасник приймає на себе зобов`язання передати Замовнику у власність Нафту і дистиляти (код ДК 021:2015-09130000-9) (далі - Товар), а Замовник зобов`язується сплатити і прийняти вказаний Товар: бензин А-92 Energy у кількості 3000,00 л за ціною 27,00 грн/л з ПДВ; дизпаливо Energy у кількості 8 000,00 л за ціною 27,00 грн/л з ПДВ; бензин А-92 Energy у кількості 4 463,89 л за ціною 28,00 грн/л з ПДВ; дизпаливо Energy у кількості 13 026,05 л за ціною 28,00 грн/л з ПДВ; бензин А-92 Energy у кількості 220,00 л за ціною 28,05 грн/л з ПДВ; дизпаливо Energy у кількості 610,00 л за ціною 28,05 грн/л з ПДВ; усього на загальну суму 810 000,00 грн з ПДВ.

Отже, фактично відповідач збільшив ціну на бензин та дизпаливо на 3,89% у порівнянні з ціною, вказаною у Додатковій угоді №1.

На підтвердження зростання ціни на бензин та дизпаливо відповідачем було надано цінову інформаційну довідку Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/1041 від 18.10.2021 (а.с. 17, на звороті).

У вказаній довідці зазначено, що середньоринкові ціни на пальне по території України становлять: бензин А-92 (роздріб) - 30,09 грн/л, дизельне паливо (роздріб) - 29,78 грн/л.

Обидві довідки Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/690 від 26.07.2021 та №22-05/1041 від 18.10.2021 містять примітку, що інформацію отримано з відкритих інформаційних джерел (мережі Інтернет).

18.11.2021 між ТОВ «Лівайн Торг» (далі - Учасник) та Відділом освіти Ріпкинської селищної ради (далі - Замовник) укладено додаткову угоду № 3 до Договору, у п. 1.1 якої зазначено, що у зв`язку зі зменшенням обсягів закупівлі, згідно з п. 1.1 Договору загальна сума договору зменшується на 95,00 грн і буде складати 809 905,00 грн (а.с. 16).

Відповідно до видаткових накладних №0166/0001499 від 04.08.2021, 0166/0002146 від 20.10.2021, 0166/0002370 від 11.11.2021 відповідач передав у власність відповідачу бензин А-92 Energy у кількості 7625,00 л та дизпаливо Energy у кількості 21 425,00 л на загальну суму 809 905,00 грн (а.с. 18-20).

Позивач-2 перерахував відповідачу кошти за поставлене пальне у кількості 29 050,00 л на загальну суму 809 905,00 грн, на підтвердження чого надано платіжні доручення №879 від 09.08.2021, №1176 від 11.10.2021, №1177 від 11.10.2021, №1415 від 11.11.2021 (а.с. 21-22).

Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області здійснено моніторинг процедури закупівлі № UA-2021-06-11-002040-с, за результатами чого складеного акт №03-30/01 від 12.07.2022, у якому зазначено, що під час перевірки встановлено порушення вимог ч. 4 ст. 41, п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. 526, 629, 653 ЦК України, ст. 193 ГК України в частині необґрунтованого збільшення ціни на пальне при укладанні Додаткових угод №1, №2 до Договору, внаслідок чого Відділом освіти за бюджетні кошти зайво сплачено постачальнику кошти у розмірі 54 604,69 грн (а.с. 36-41).

Позивач-2 звернувся до відповідача з претензією №01-25/280 від 26.07.2022 про відшкодування збитків у розмірі понесених зайвих витрат на оплату пального, що становить 54 604,69 грн, яка залишена без відповіді.

Прокурор в позовній заяві вказує, що позивач-2 відповідно до ціни бензину та дизпалива, зазначеної у Договорі, повинен був сплатити за поставлене пальне кошти у розмірі 755 300,31 грн, натомість сплатив 809 905,00 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 54 604,69 грн, які прокурор просить стягнути з відповідача.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Північного офісу Державної аудиторської служби України та Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району у зв`язку із невиконанням ними своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Північного офісу Державної аудиторської служби України.

Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України «Про публічні закупівлі» контроль у сфері закупівель здійснює, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (Державна аудиторська служба України).

Згідно з ч. 1 статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі» моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (далі - органи державного фінансового контролю).

Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії.

Пунктами 8, 10, 11, 12 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено право Держаудитслужби порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; одержувати від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, інших юридичних осіб та їх посадових осіб, фізичних осіб - підприємців інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань; проводити на підприємствах, в установах та організаціях зустрічні звірки з метою документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підприємства, установи та організації, що контролюється.

Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі - Положення), визначено що реалізуючи державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право звертатися до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Згідно з підпунктами 3, 4, 9 пункту 4 цього Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).

З урахуванням наведеного Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель (аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18).

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звертався до Північного офісу Держаудитслужби та Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області з листами від 09.09.2022 №4790вих-22, від 20.09.2022 №4926вих-22, у яких просив повідомити про вжиті заходи щодо визнання спірних додаткових угод недійсними та стягнення надлишково сплачених коштів за результатами виявлених порушень законодавства під час здійснення моніторингу, у тому числі шляхом подання відповідних позовів до суду.

Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області у листі від 20.09.2022 №262503-17/2133-2022 повідомило прокурора, що Відділу освіти направлено вимоги щодо усунення виявлених перевіркою порушень законодавства від 14.07.2022 з терміном зворотного інформування до 15.08.2022. Оскільки Відділом вказані вимоги не виконані, Управлінням готується позов про стягнення з Відділу освіти грошових коштів в сумі 54 604,69 грн.

В письмових поясненнях Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області повідомлено, що ним подано позовну заяву до Чернігівського окружного адміністративного суду про стягнення з Відділу освіти грошових коштів в сумі 54 604,69 грн. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.10.2022 у справі №620/6742/22 відкрито провадження у справі за цим позовом. Таким чином, позивач-1 вважає, що органом державного фінансового контролю було вжито всіх вичерпних заходів (на які він уповноважений) з метою усунення порушень, виявлених під час проведення перевірки.

У судовому засіданні представник позивача-1 пояснила, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» Управління має право виключно ініціювати звернення інших органів, зокрема у даному випадку Відділу освіти, до суду із позовом про визнання додаткових угод недійсними та стягнення надлишково сплачених коштів з постачальника, проте саме Управління таких повноважень не має, а може стягувати кошти виключно з підконтрольного органу, тому ним було подано позов до Чернігівського окружного адміністративного суду про стягнення збитків лише з Відділу освіти як з підконтрольної установи.

Разом з тим, системний аналіз п. 8, 10-12 ч. 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», п. 4 Положення дає підстави для висновку про неправомірність таких доводів позивача-1.

Пунктом 8 ч. 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено право стягнення з підконтрольного органу саме отриманих, а не витрачених коштів, і жодним чином не обмежує право у стягненні коштів, отриманих постачальником.

Таким чином, дана норма у спірних взаємовідносинах застосуванню не підлягає.

При цьому єдиною ефективною підставою повернення втрачених коштів бюджету є застосування юридичних наслідків недійсності правочину. У свою чергу, належним способом досягнення такої мети є визнання угод недійсними в судовому порядку.

За змістом ст. 215 ЦК України та ст. 202 ГК України виключно до компетенції суду належить питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, зокрема у сфері публічних закупівель.

Таким чином, Держаудитслужба може не лише ініціювати звернення до суду про визнання недійсними додаткових угод і саме іншими органами, але повинна самостійно порушувати ці питання в судовому порядку (у разі відповідної бездіяльності таких органів).

Отже, орган Держаудитслужби може і має бути позивачем за відповідним позовом про визнання недійсним договору.

Аналогічні висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та від 18.06.2021 у справі №927/491/19, а також в низці інших судових справ.

Разом з тим, позивач-1 відповідного позову про визнання недійсними спірних додаткових угод не подав, натомість звернувся до адміністративного суду із позовом про стягнення збитків з позивача-2.

Суд вважає, що оскільки Відділ освіти є бюджетною організацією і повністю фінансується з місцевого бюджету, тягар виконання судового рішення фактично покладається саме на такий бюджет.

Тобто внаслідок стягнення з Відділу освіти Ріпкинської селищної ради до бюджету Ріпкинської селищної ради грошових коштів у розмірі 54 604,69 грн відбудеться не реальне повернення коштів до бюджету, які були перераховані ТОВ «Лівайн Торг», а повторна втрата бюджетом зазначеної суми. При цьому на бюджет будуть покладені ще й додаткові витрати у виді понесених судових витрат.

Тобто, на думку суду, позивач-1 не вжив належних та ефективних заходів для усунення порушень у сфері публічних закупівель, якими є саме подання позову про визнання спірних додаткових угод недійсними та застосування відповідних юридичних наслідків.

Таким чином, зазначене у сукупності не може розцінюватись як належний захист інтересів держави (у даному випадку територіальної громади), такі дії носять суто формальний характер, а тому заперечення позивача-1 про відсутність у нього повноважень для звернення до суду з позовом про визнання додаткових угод недійсними та, натомість, подання ним позову до Чернігівського окружного адміністративного суду про стягнення зайво сплачених коштів з Відділу освіти призводять до шкоди інтересам держави, а не до їх захисту.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі №905/1529/20.

Щодо підстав представництва інтересів держави в особі Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району.

Відповідно до п. 1.1, 1.2, 1.6, 2.2.1, 2.3.11, 2.3.13 Положення про Відділ освіти Ріпкинської селищної ради, затвердженого рішенням сьомої сесії восьмого скликання Ріпкинської селищної ради від 12.10.2021, Відділ освіти є виконавчим органом влади, утворюється Ріпкинською селищною радою, є підзвітним та підконтрольний селищній раді. Відділ є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства, печатку, власні бланки. Відділ освіти, зокрема, вирішує такі завдання: відповідає за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території; забезпечує підвезення учнів і педагогічних працівників до закладів освіти та у зворотному напрямку; забезпечує фінансування визначених у цьому підпункті заходів; організовує закупівлю товарів, робіт, послуг у підпорядкованих йому закладах освіти.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників.

Відділ освіти є виконавчим органом місцевої ради, який у розумінні ст. 22 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів (за рахунок яких здійснювалася закупівля електричної енергії за Договором), що уповноважений на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету та зобов`язаний ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері та публічних закупівель.

Прокурор звертався до Відділу освіти Ріпкинської селищної ради з листами від 09.09.2022 №4789вих-22 та від 20.09.2022 №4928вих-22, у яких повідомив про виявлені за результатами фінансового моніторингу порушення законодавства при укладенні між позивачем-2 та відповідачем спірних додаткових угод, а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення виявлених порушень, у тому числі щодо подання відповідних позовів до суду.

Відділ освіти у листі від 16.09.2022 №01-25/385 повідомило прокурора, що на адресу відповідача була направлена претензія від 26.07.2022 про відшкодування зайво понесених витрат у розмірі 54 604,69 грн, яка залишена без відповіді; до суду із відповідним Відділ освіти не звертався через брак коштів.

Відтак Відділом освіти особисто підтверджено нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, та вказано про неможливість вчинення таких дій у подальшому в силу відсутності фінансової можливості на їх реалізацію.

Суд вважає, що такі дії позивача-2 свідчать про його бездіяльність щодо захисту інтересів держави.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що прокурор правильно визначив позивачів у цій справі, оскільки Відділ освіти є замовником послуг при здійсненні процедури закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно з законодавством України, а Північний офіс Державної аудиторської служби є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель.

Підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача-1 як органу, який здійснює моніторинг закупівлі, і у разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень, у тому числі шляхом подання позову про визнання додаткових угод недійсними, та позивача-2, який є стороною спірних правочинів, юридичною особою, що може від свого імені придбати майнові права та нести обов`язки, є розпорядником бюджетних коштів та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок коштів місцевого бюджету згідно з законодавством України і має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів.

Отже, компетентні органи були достеменно обізнані з фактом порушення законодавства у сфері публічних закупівель, а у позивачів було достатньо часу для вжиття будь-яких заходів з метою реагування на порушення інтересів держави, проте вони самостійно не захистили інтереси держави в суді шляхом подання позову про визнання спірних додаткових угод недійсними та стягнення з відповідача зайво сплачених коштів.

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивачів про намір подати позов в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби та Відділу освіти Ріпкинської селищної ради до ТОВ «Лівайн Торг» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення безпідставно отриманих коштів.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Північного офісу Державної аудиторської служби України та Відділу освіти Ріпкинської селищної ради, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

При цьому суд враховує, що можливість використання відповідачем безпідставно набутого майна, яким виступають у даному випадку грошові кошти, становить суспільний інтерес, а їх неповернення не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Разом з тим, потенційно факт перерахування на адресу відповідача зайвих бюджетних коштів порушує вимоги чинного законодавства, принципи максимальної економії та ефективності, а тому призводить до протиправного витрачання публічних коштів, унеможливлює раціональне та ефективне їх використання. Зазначене підриває фінансово-економічні основи держави та не сприяє забезпеченню виконання нею основних функцій та завдань. Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.

Щодо визнання недійсними додаткових угод.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі».

Цей Закон передбачає, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»).

Згідно з пунктами 6, 11, 22 ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі»: договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару; замовники - суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону. При цьому предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі або в межах проведення спрощеної закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції/пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі).

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України (істотні умови господарського договору) зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті. що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За приписами ч. 4 ст. 41 вказаного Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.

В абзаці 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, Закон України «Про публічні закупівлі» встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», зокрема, за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Як встановив суд, позивач-2 та відповідач уклали Договір за результатами переговорної процедури на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», а на момент підписання Договору сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».

Так, відповідно до п. 1.1, 3.1 Договору загальний обсяг постачання бензину А-92 Energy складав 8160,00 л, дизпалива Energy - 22 993,846 л, а усього 31 153,846 л; ціна пального (бензину та дизпалива) на момент укладання Договору становила 26,0 грн за 1 л; загальна сума Договору - 810 000,00 грн.

Водночас згідно з Додатковими угодами №1, №2 змінено істотні умови Договору, а саме: збільшено ціну за одиницю товару з 26,00 грн до 28,05 грн за 1 л як бензину А-92 Energy, так я дизпалива Energy, та зменшено кількість товару до 29 319,95 л. Фактично ціна за 1 л (одиницю товару) збільшилася на 7,88%, а кількість палива, яка підлягала поставці, було зменшено майже на 6,25%, порівняно з погодженою під час закупівлі.

Необхідність укладення оспорюваних Додаткових угод №1, №2 до Договору обґрунтовано відповідачем коливанням ціни пального на ринку, на підтвердження якого (коливання) відповідачем було надано цінові інформаційні довідки Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/690 від 26.07.2021, №22-05/1041 від 18.10.2021.

Тобто оспорювані додаткові угоди були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено ані переліку органів, які уповноважені надавати інформацію щодо коливання ціни на товар на ринку, ані форму/вигляд інформації щодо такого коливання. Внесення змін до договору про закупівлю можливе лише у випадку коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Зокрема, у документі, який видає компетентний орган, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціна на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто, наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін, зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників такого коливання, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.

Однак постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції) (Постанова ОП КГС ВС у справі №927/491/19 від 18.06.2021).

Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни природного газу на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.

Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.

Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).

Так, з наданих цінових інформаційних довідок Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/690 від 26.07.2021, №22-05/1041 від 18.10.2021 вбачається, що у них зазначені середньоринкові ціни (роздріб) на пальне по території України на бензин А-92 та дизельне паливо.

Однак предметом Договору є передача у власність Замовника бензину А-92 та дизпалива марки Energy, що з огляду на наявність відповідної торгівельної марки, свідчить про оригінальність та відмінність від інших товарів цієї групи, а тому за своїми характеристиками, споживчими властивостями та вартістю спірний товар відрізняється від звичайного бензину А-92 та дизпалива.

Таким чином, порівняння таких цін є некоректним

Загальновідомою обставиною є наявність на ринку й інших різновидів пального з так званими покращеними характеристиками, вартість та попит на яке також залежить від інших показників.

Відсутність в довідках опису об`єктів дослідження унеможливлює формування висновків про коректність та однорідність підходу до оцінки та результатів таких досліджень, відтак ці довідки не можуть підтвердити реальне коливання цін саме на спірне пальне.

Крім того, надані відповідачем цінові інформаційні довідки є документами довідково-інформаційного характеру, що демонструють середньоринкову роздрібну ціну на пальне, яка формується і залежить від суб`єктивної позиції кожного окремого учасника ринку і не може бути обов`язковою для відповідача.

При цьому у вказаних документах не наведено розрахунок вартості пального станом на попередні календарні дати, у тому числі на дату укладення Договору про закупівлю, момент звернення продавця (постачальника) з пропозиціями внести зміни до Договору в частині зміни (збільшення) ціни на одиницю товару, дату укладення інших додаткових угод, не наведено динаміку зміни ціни в бік збільшення або зменшення за такими параметрами у зазначені періоди.

Таким чином, суд вважає, що цінові інформаційні довідки Хмельницької торгово-промислової палати №22-05/690 від 26.07.2021, №22-05/1041 від 18.10.2021 не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов Договору відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі», а тому ці довідки не можуть бути об`єктивним підтвердженням коливання ціни пального на ринку.

За наведених обставин, суд доходить висновку, що Додаткові угоди №1, №2 укладені за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на пальне за певні періоди дії Договору.

Також слід зазначити, що метою вказаного Закону України «Про публічні закупівлі» є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням.

Перемога у тендері (закупівля за державні кошти) та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення шляхом укладення «каскадних» додаткових угод є нечесною і недобросовісною діловою практикою з боку продавця. Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі».

Кожна сторона договору має добросовісно користуватися наданими їй правами, не допускати зловживання правом, його використання на шкоду іншим особам (ст. 13 ЦК України).

Будь-який суб`єкт підприємницької діяльності діє на власний ризик. Укладаючи договір купівлі-продажу (поставки) товару на певний строк у майбутньому, він гарантує собі можливість продати свій товар, але при цьому несе ризики зміни його ціни. Підприємець має передбачати такі ризики і одразу закладати їх у ціну договору.

Таким чином, беручи участь у процедурі публічних закупівель, товариство самостійно визначаючи ціну на предмет закупівлі, з урахуванням власного економічного обґрунтування рентабельності підприємства і можливості виконати взяті зобов`язання упродовж дії договору, чітко усвідомлювало свою можливість поставки товару за заявленими цінами протягом дії договору, адже вчиненню таких дій повинні передувати організаційні дії щодо закупки товару до сезонного здорожчання та його зберігання. Саме по собі коливання цін на ринку - природна обставина ринкових відносин, яка повинна братися до уваги при укладенні договорів з урахуванням підприємницького ризику. Саме лише коливання цін не є безумовною підставою внесення змін до договору.

Також не містять матеріали справи жодних доказів, що відповідач у розглядуваний період застосування спірних додаткових угод №1, 2 дійсно змушений був придбавати пальне для його подальшої передачі позивачу-2 на виконання обов`язків за Договором за цінами, вказаними у відповідних цінових інформаційних довідках.

Покупець товару, за звичайних умов, не може бути зацікавленим у збільшенні його ціни, а відповідно й у зміні відповідних умов договору. Тобто, навіть за наявності росту цін на ринку відповідного товару, який відбувся після укладення договору, покупець має право відмовитися від підписання невигідної для нього додаткової угоди, адже ціна продажу товару вже визначена в договорі купівлі-продажу чи поставки.

Відділ освіти Ріпкинської селищної ради, який мав беззаперечне право на отримання пального по ціні, визначеній в укладеному сторонами Договорі, без надання письмових заперечень чи проведення переговорів щодо необґрунтованих пропозицій відповідача про збільшення ціни, підписав спірні додаткові угоди, внаслідок чого ціна 1 л пального збільшилась, а обсяг переданого пального за Договором зменшився.

Укладення додаткових угод до договору щодо зміни ціни на товар, за відсутності для цього визначених Законом України «Про публічні закупівлі» підстав, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання Додаткових угод №1, №2 недійсними на момент їх укладення, дійшов висновку, шо спірні додаткові угоди №1, №2 суперечать пункту 2 частини 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», принципам максимальної економії, ефективності та пропорційності закупівель, встановлених ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі», а відтак про наявність підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Щодо стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 54 604,69 грн.

Відповідно до вимог ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За приписами ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Статтею 669 Цивільного кодексу України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Обов`язок повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, врегульований нормами Глави 54 Цивільного кодексу «Купівля-продаж».

Недійсність спірних додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно Договором, тобто і продаж пального, і його оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов саме первісної редакції укладеного Договору.

Відповідно до умов Договору відповідач повинен був передати у власність Відділу освіти 31 153,846 л пального за ціною 26,00 грн за 1 л.

Як встановив суд, відповідач передав позивачу-2 пальне у кількості 29 050,00 л, за яке останній сплатив кошти у розмірі 809 905,00 грн.

Враховуючи ціну, обумовлену позивачем-2 та відповідачем у п. 1.1 Договору, позивач-2 повинен був сплатити відповідачу за передане пальне кошти у розмірі 755 300,00 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 54 605,00 грн.

Разом з тим, за приписами ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених прокурором вимог та не може самостійно змінювати предмет позову, позовні вимоги в частині стягнення безпідставно сплачених коштів підлягають задоволенню у заявленому прокурором розмірі, тобто у розмірі 54 604,69 грн.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 126, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними додаткові угоди №1 від 04.08.2021, №2 від 19.10.2021 до договору про закупівлю товарів №СК166/79 від 24.06.2021, укладені між Відділом освіти Ріпкинської селищної ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503, Соборний район, м. Дніпро, 49600) на користь Відділу освіти Ріпкинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (, вул. Святомиколаївська, 92, смт. Ріпки, Чернігівський район, Чернігівська область, 15000) кошти у розмірі 54 604,69 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лівайн Торг» (, вул. Мандриківська, буд. 47, офіс 503, Соборний район, м. Дніпро, 49600) на користь Чернігівської обласної прокуратури (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) 7 443,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 02.01.2023.

Суддя В. В. Шморгун