ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2022 р. Справа №926/2231/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б. Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоімекс» б/н від 18.10.2022 (Вх.№ ЗАГС 01-05/2566/21 від 20.10.2022)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022 (повний текст складено 07.10.2022)

у справі №926/2231/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоімекс»

до відповідача Фізичної особи-підприємця Костюк Аніти Ігорівни

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансвантажсервіс»

про відшкодування збитків в сумі 156946,76 грн

Короткий зміст позовних вимог та оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

ТОВ "Автоімекс" звернулося до Господарського суду Чернівецької області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Костюк Аніти Ігорівни про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення договору транспортного експедирування в сумі 156946,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ФОП Костюк А.І., для виконання своїх договірних зобов`язань по організації вантажу, уклала заявку-договір на перевезення від 30.09.2021 з ТОВ "Трансвантажсервіс", транспортний засіб якого здійснив міжнародне перевезення на підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) №013192.

При проведенні огляду товару на території Тернопільської митниці ДМСУ було виявлено пошкодження скла внаслідок неналежного пакування та кріплення товару в кількості 148 листів із загальної чисельності 243, яке підтверджується Актом №1 від 08.09.2021 про невідповідність товарів відомостям, зазначеним у документах необхідних для здійснення їх митного контролю, про пошкодження товарів, їх упаковки чи маркування або про їх втрату.

Враховуючи умови Договору, відповідач зобов`язаний відшкодувати ТОВ "Автоімекс" шкоду в сумі 156946,76 грн, заподіяну внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.04.2022 у справі 918/70/22 з ТОВ "Автоімекс" стягнуто 156 946,76 грн збитків, яких було завдано ТОВ "Панорама" внаслідок пошкодження вантажу.

Рішення суду обгрунтовано тим, що копія договору №30-08-11 від 30.08.2021 не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення. Наявна в матеріалах справи копія заявки-договору на перевезення від 30.09.2021, що укладений між ФОП Костюк А.І. та ТОВ "Трансвантажсервіс" не береться судом до уваги, оскільки оригінал даного доказу суду не надано, відповідач заперечує укладення такого договору, який датованого 30.09.2011, тобто після фактичного здійснення міжнародного перевезення вантажу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

ТОВ «Автоімекс» подано апеляційну скаргу б/н від 18.10.2022 (Вх.№ ЗАГС 01-05/2566/21 від 20.10.2022), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022 у справі №926/2231/22 та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на те, що підставою для скасування оскаржуваного рішення, на думку скаржника, є не дослідження судом всіх доказів і обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржник зазначає, що відсутність оригіналу договору-заявки надання транспортно- експедиторських послуг № 30-08-11 від 30.08.2021, укладеного між позивачем та відповідачем, не може свідчити про відсутність договірних відносин між ними. Оскільки надісланий позивачем договір-заявка № 30-08-11 від 30.08.2021 (пропозиція укласти договір) був підписаний відповідачем та направлений позивачу, вважається, що відповідач надала відповідь про прийняття цієї пропозиції. Окрім цього, на виконання договору відповідачем також було вчинено певні дії, зокрема укладено договір з ТОВ «Трансвантажсервіс» та організовано перевезення вантажу.

Таким чином, скаржник вважає, що сторонами були вчинені всі необхідні дії для укладення договору -заявки № 30-08-11 від 30.08.2021, заперечення відповідачем укладення вказаного договору є ухиленням від необхідності відшкодувати збитки, завдані перевізником вантажу.

На думку скаржника, електронні адреси сторін не належать до істотних умов договору про надання транспортно-експедиторських послуг, а нормами права не зобов`язано сторін вносити електронні адреси/електронну пошту до умов договорів.

Окрім того, скаржник вважає, що підтвердженням того, що відповідач був обізнаний з електронною поштою позивача є його відповідь на електронну пошту ТОВ «Автоімекс», а також переписка у месенджері Viber від 30.08.2021, де позивач повідомляв свою електронну пошту, після чого на цю електронну пошту направлялись всі документи.

Також, скаржник вважає, що відповідач не міг бути зазначеним у міжнародній товарно-транспортній накладній та вантажній митній декларації, оскільки позивач виступав замовником (експедитором-2), а перевезення вантажу здійснювало ТОВ «Трансвантажсервіс», незазначення в товарно-транспортній накладній про ФОП Костюк А. І. не свідчить про те, що вона не брала участі в організації перевезення вантажу. Відповідач ФОП Костюк А. І. заперечує укладення договору на перевезення з ТОВ «Трансвантажсервіс», як і заперечує укладення договору на експедиторські послуги з ТОВ «Автоімекс» лише з метою уникнення відповідальності за часткову втрату вантажу, довіреного їй для організації перевезення.

Скаржник вважає, що заявлені збитки мають бути відшкодовані відповідачкою, яка неналежно здійснила організацію перевезення вантажу.

Фізична особа - підприємець Костюк Аніта Ігорівна у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки викладені скаржником доводи та аргументи не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду, судом ухвалене рішення на основі дослідження всіх наявних доказів через призму їх допустимості та вірогідності. Також, відповідач повідомила суд, що в ході розгляду даної справи відповідачка одружилась та змінила своє прізвище на Вівчарик (копія свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 виданого 22.08.2002 Печерським відділом ДРАЦС у м.Києві та паспорта № НОМЕР_2 громадянина України додані до відзиву), однак доказів внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідачем не надано.

Відповідач вважає, що докази, долучені до апеляційної скарги, а саме наявна в роздруківках з месенджера та з електронної пошти інформація створена ще у серпні 2021 року, тобто задовго до подання позову в цій справі та ухвалення оскаржуваного рішення. Посилаючись в апеляційній скарзі на нові обставини та долучаючи нові докази, позивач не надав пояснень щодо причин, що об`єктивно позбавили його можливості подати такі докази до місцевого господарського суду в установлений процесуальним законом строк.

Зокрема, позивач не надав доказів того, що номер телефону НОМЕР_3 та адреса електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 належать відповідачу, вони не зазначені ні у договорі-заявці, на копію якого покликається ТОВ «Автоімекс», ні у Єдиному державному реєстрі, такі контактні дані не можуть підтверджувати вчинення відповідачкою дій на схвалення чи виконання договору-заявки від 30.08.2021 №30-08- 11. У зв`язку із відсутністю оригіналу договору-заявки від 30.08.2021- №30-08-11, його копія правомірно не була взята до уваги судом першої інстанції відповідно до положень абзацу 2 частини 6 статті 91 та частини 5 статті 96 ГПК України.

Вказані відповідачем обставини у своїй сукупності свідчать про те, що висновок про участь відповідачки у перевезенні вантажу є менш вірогідним, ніж протилежний, а тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову через недоведеність заявлених вимог.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить стягнути з ТОВ «Автоімекс» на користь Фізичної особи-підприємця Костюк Аніти Ігорівни 25 500,00 грн витрати на професійну правову (правничу) допомогу. На підтвердження вказаної обставини відповідачем надано копії договору про надання правової допомоги від 25.10.2022 з додатком, в якому визначено попередній розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 33 000 грн з орієнтовним переліком таких послуг та часом на їх надання, а також попередній та детальний розрахунки понесених судових витрат та акт приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022. У зв`язку із тим, що справа розглядається у письмовому провадженні, без виклику сторін відповідач просить стягнути з позивача понесені нею судові витрати в сумі 25 500,00 грн.

ТОВ Автоімекс» у відповіді на відзив просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що в договорі про надання правової допомоги від 25.10.2022 не вказано яким чином обчислюється гонорар адвоката: фіксований розмір чи погодинна оплата, яким чином клієнт оплачує гонорар адвокату: готівкою чи безготівковий рахунок. Наявна справа належить до категорії справ про відшкодування збитків, які є стандартними та нескладними у доказуванні.

Окрім того, на думку скаржника, апеляційна скарга грунтується фактично на вже досліджених судом в першій інстанції обставинах та доказах, позиція відповідача по справі в порівнянні з її позицією в суді першої інстанції не змінилася, а заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу фактично дублюють позицію відповідача, зазначену у відзиві на позовну заяву.

Позивач зазначає, що в долученому до відзиву на апеляційну скаргу договорі про надання правової допомоги від 25.10.2022 не вказано розміру гонорару адвоката, а також порядку його обрахунку, в договорі про надання правової допомоги від 25.10.2022 не вказано яким чином обчислюється гонорар адвоката: фіксований розмір чи погодинна оплата, яким чином клієнт оплачує гонорар адвокату: готівкою чи безготівковий рахунок. Вважає, що наявність незначного досвіду адвоката є підставою для зменшення витрат на правову допомогу, враховуючи також той факт, що менш досвідченому адвокату необхідно більше часу для виконання аналогічного завдання ніж більш досвідченому, а тому встановлена в розрахунку вартості гонорару кількість годин могла бути значно меншою у адвоката з більшим досвідом роботи, ніж у адвоката з меншим досвідом роботи.

Зважаючи також на невелику ціну позову в розмірі 156 946,76 грн, позивач вважає, що розмір витрат на правову допомогу в розмірі 25 500,00 грн є значно завищеним.

Скаржник також зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, відзив на позов представник позивача не складав, а відтак витрати за надані послуги щодо підготовки відзиву не можуть бути включені до його витрат.

Фізична особа - підприємець Костюк Аніта Ігорівна у запереченні зазначає, що в договорі про надання правової допомоги чітко визначено порядок обчислення гонорару адвоката - погодинний, проте вказана обставина була залишена поза увагою позивачем, дана справа є складною, потребує дослідження широкого кола документів, норм матеріального та процесуального права, а також судової практики.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

З приводу співмірності суми судових витрат відповідач зазначає, що вона складає не більше 20% від суми заявлених позовних вимог, в суді першої інстанції з позивача не стягувались жодні витрати, тому вважає, що розмір витрат на правову допомогу не є завищеним, відповідає критеріям необхідності та розумності.

Також, відповідач зазначає, що між відповідачкою та її представником було підписано додаток №1 від 25.10.2022 «Вартість гонорару», яким визначено, що клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату вартість наданої професійної правничої (правової) допомоги, вартість якої визначається шляхом множення фактичної кількості годин витрачених Адвокатом на надання вказаної правової допомоги на вартість однієї години роботи. Вартість однієї години правової допомоги становить 3000,00грн. Орієнтовний обсяг (види та кількість затрачених годин) правової допомоги є зазначеним в таблиці (пункт 3 додатку).

При цьому, в примітках цього додатку зазначено, що наведений перелік послуг є орієнтовним, а остаточна сума гонорару визначається в акті приймання-передачі наданих послуг.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2022 справу №9026/2231/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Автоімекс" б/н від 18.10.2022 (Вх.№ ЗАГС 01-05/2566/21 від 20.10.2022) на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022 у справі №926/2231/22, апеляційну скаргу ТОВ "Автоімекс" вирішено розглядати без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи

30.08.2021 між ТОВ "Панорама" та ТОВ "Автоімекс" укладено договір-заявку надання транспортно-експедиторських послуг №30-08-1, предметом якого є організація та надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажу, а саме придбаного ТОВ "Панорама" 243 листа плоского скла вартістю 6 825 доларів США.

Згідно умов перевезення, визначених даним договором марка, державний номер транспортного засобу - DAF AA9672EM/ НОМЕР_6; ПІБ водія - ОСОБА_1.

Відповідно до п. 1.3 договору №30-08-1 підтвердженням факту надання послуги є оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної встановленого зразка (CMR), з відмітками вантажовідправника, перевізника, одержувача вантажу, митних органів.

Згідно умов даного договору, експедитор має право самостійно вибирати осіб для співпраці, засоби транспорту і маршрут перевезення (п.3.2.1 договору №30-08-1).

Згідно копії договору-заявки надання транспортно-експедиторських послуг №30-08-11 від 30.08.2021 з ТОВ "Автоімекс" та ФОП Костюк А.І. (експедитор 2) , експедитор - 2 зобов`язався за плату доставити довірений йому вантаж, а саме: скло на пірамідах, вагою 21 тонна, по маршруту міжнародного сполучення Дюздже (Туреччина) - Зборів (Україна) та видати вантажоодержувачу - ТОВ "Панорама".

Оригінал даного договору суду не надано. Позивач в ході розгляду справи в суді першої інстанції пояснив суду, що підписаний оригінал даного договору в нього відсутній, є лише копія.

Судом першої інстанції встановлено, що міжнародне перевезення здійснювалось ТОВ "Трансвантажсервіс" транспортним засобом марки "DAF", реєстраційний номер НОМЕР_4 /НОМЕР_6, що підтверджується міжнародною товарно - транспортною накладною (CMR) №023192.

Підтвердженням доставки товару до місця митного оформлення, визначеного договором №2021-0223 транспортним засобом є митна декларація форми МД-2 №UA403000/2021/005041.

Матеріалами справи підтверджується, що на території Тернопільської митниці ДМСУ за фактом прибуття транспортного засобу було виявлено пошкодження товару - скла у кількості 148 листів із загальної чисельності - 243 листи, кількість цілих листі - 95. В наявності залишилося 95 цілих листів, а 148 - розбиті.

Зокрема, вказані обставини зазначені в акті №1 від 08.09.2021, що засвідчений директором ТОВ "Панорама", директором ТОВ "Автоімекс" та посадовою особою митниці ДФС. Згідно вищезазначеного акта пошкодження товару відбулося внаслідок неналежного пакування та кріплення товару.

Водій транспортного засобу ОСОБА_1 відмовився від підписання акта у зв`язку з бажанням надати власні пояснення.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 05.04.2022 у справі 918/70/22, яке набрало законної сили 28.04.2022, з ТОВ "Автоімекс" на користь ТОВ "Панорама" стягнуто 156 946,76 грн заподіяних збитків, у т.ч. 111 086,28 грн. вартості пошкодженого вантажу, 45 860,48 грн відшкодування сплаченого мита та податку.

З відповіді Головного сервісного центру МВС України на адвокатський запит від 14.07.2022 вбачається, що ТОВ "Трансвантажсервіс" в період з 18.12.2020 до 06.11.2021 було власником транспортного засобу DAF XF 105.460 реєстраційний номер НОМЕР_4 та напівпричіпу SCHMITZ SCS 24L-1362FB реєстраційний номер НОМЕР_6 (в період з 18.12.2020 до 27.01.2022).

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення позивача з позовом про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення договору транспортного експедирування в сумі 156 946,76 грн.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Нормою ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За приписами ч. ч. 1,2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 1 статті 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 316 ГК України та ст. ст. 929, 930 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, ч. 1 ст. 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК Україниодностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Позивач як особа, яка вважає, що її право порушене, самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги.

В той же час, надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, належить суду.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

З огляду на існуючий стандарт оцінки доказів, зокрема балансу вірогідностей, суд першої інстанції правмірно прийшов до висновку, що твердження позивача про наявність підстав для відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення договору транспортного експедирування в сумі 156 946,76 грн є менш вірогідними, ніж заперечення проти них.

Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак, остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання. Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 01.08.2019 у справі № 927/313/18.

Я зазначалось вище, позивач посилається на те, що укладення договору надання транспортно-експедиторських послуг №30-08-11 від 30.08.2021 відбулось шляхом обміну листами через електронні адреси позивача та відповідача.

На підтвердження факту укладення договору позивачем подано копію даного договору, однак оригіналу договору суду не надано.

В матеріалах справи відсутні докази листування учасників спору шляхом обміну листами через офіційні електронні адреси. Більш того, в реквізитах сторін, зазначених в копії договору надання транспортно-експедиторських послуг №30-08-11 від 30.08.2021, також відсутня інформація про офіційні електронні адреси сторін.

З огляду на викладене судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту обізнаності відповідача про електронну адресу позивача.

Наданий позивачем договір №30-08-11 від 30.08.2021 не передбачає, що він укладений у спрощений спосіб.

Також, відповідача не зазначено як перевізника товару в міжнародній товаро-транспортній накладній та вантажній митній декларації, тобто з матеріалів справи не вбачається, що відповідач брав участі в перевезенні вантажу.

Суду не надано доказів того, що позивач оплатив відповідачу транспортно-експедиторські послуги, передбачені договором №30-08-11 від 30.08.2021.

Згідно з ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладання електронного підпису завершує створення електронного документа.

Суд вважає, що надана копія договору №30-08-11 від 30.08.2021 не може бути використана як доказ у справі, оскільки не відповідає вимогам Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, що унеможливлює ідентифікацію відправника повідомлення.

Наявна в матеріалах справи копія заявки-договору на перевозку від 30.09.2021, що укладений між ФОП Костюк А.І. та ТОВ "Трансвантажсервіс" не береться судом до уваги, оскільки оригінал даного доказу суду не надано, відповідач заперечує укладення такого договору, який датований 30.09.2011, тобто після фактичного здійснення міжнародного перевезення вантажу (а.с.64).

Відповідно до частини 6 статті 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Отже, з огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору про надання транспортно-експедиційних послуг №30-08-11 від 30.08.2021, в зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо заявлених до стягнення у відзиві на апеляційну скаргу з ТОВ «Автоімекс» на користь Фізичної особи-підприємець Костюк Аніти Ігорівни 25 500,00 грн витрат на професійну правову (правничу) допомогу судова колегія зазначає таке.

На підтвердження вказаної обставини відповідачем надано копії договору про надання правової допомоги від 25.10.2022 з додатком, в якому визначено попередній розрахунок витрат на правову допомогу в сумі 33 000 грн з орієнтовним переліком таких послуг та часом на їх надання, акт приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022, попередній та детальний розрахунки понесених судових витрат.

Відповідач зазначила, що у зв`язку із тим, що справа розглядається у письмовому провадженні, без виклику сторін остаточний розрахунок витрат на правову допомогу складає 25 500,00 грн та підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022 до вказаного договору про надання правової допомоги.

Детальний опис наданих послуг складається із:

- зустрічі з клієнтом, надання усних консультацій, складання договору про надання правової допомоги, тривалість 1 год.;

- ознайомлення з обставинами та матеріалами справи (в тому числі апеляційної скарги), тривалістю 1 год.;

- опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, тривалістю 1 год.;

- опрацювання судової практики, у тому числі Верховного Суду та Західного апеляційного господарського суду по аналогічних справах та процесуальних питаннях прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду, тривалість 1 год.;

- формування правової позиції, складення відзиву на позов, його оформлення, надсилання апелянту та суду, тривалість 4,5 год.

Вартість однієї години правової допомоги відповідачкою та її представником погоджено в сумі 3000,00грн.

Загальна вартість наданих послуг - 25 500 грн (3000 грн * 8,5 год) сплачується відповідачем її представнику протягом 10 робочих днів з моменту розгляду Західним апеляційним господарським судом апеляційної скарги ТОВ «Автоімекс» на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціни позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст.126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.126 ГПК України).

Приписами ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначені підстави для здійснення адвокатської діяльності. Зокрема, зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст.627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст.43 Конституції України. Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.09.2021р. у справі №918/1045/20.

Крім того метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утриматися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.01.2022р. у справі №911/2737/17.

Згідно правової позиції, викладеної, зокрема в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.06.2018 у справі №904/8308/17 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18, розмір судових витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат, а суд повинен оцінити рівень адвокатських витрат, що були присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично і чи була їх сума обґрунтованою та не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною чи її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.11.2018 у справі №910/23210/17.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04).

Поряд з цим суд зазначає, що згідно ч.5 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічну правову позицію викладено зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц та у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15.

У постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

ТОВ Автоімекс» у відповіді на відзив просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що в договорі про надання правової допомоги від 25.10.2022 не вказано яким чином обчислюється гонорар адвоката: фіксований розмір чи погодинна оплата, яким чином клієнт оплачує гонорар адвокату: готівкою чи безготівковий рахунок. Наявна справа належить до категорії справ про відшкодування збитків, які є стандартними та нескладними у доказуванні.

Окрім того, на думку скаржника, апеляційна скарга грунтується фактично на вже досліджених судом в першій інстанції обставинах та доказах, позиція відповідача по справі в порівнянні з її позицією в суді першої інстанції не змінилася, а заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу фактично дублюють позицію відповідача, зазначену у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши наведені в заяві доводи, подані заперечення, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення заяви відповідача з таких підстав.

З наданих позивачем доказів убачається, що між адвокатом Чепишко Д.В. та Фізичною особою-підприємцем Костюк Анітою Ігорівною укладено договір б/н від 25.10.2022 про надання правничої допомоги.

Перелік наданих послуг (виконаних робіт) викладено у Акті приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022, зокрема,

- зустрічі з клієнтом, надання усних консультацій, складання договору про надання правової допомоги, тривалість 1 год.;

- ознайомлення з обставинами та матеріалами справи (в тому числі апеляційної скарги), тривалістю 1 год.;

- опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, тривалістю 1 год.;

- опрацювання судової практики, у тому числі Верховного Суду та Західного апеляційного господарського суду по аналогічних справах та процесуальних питаннях прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду, тривалість 1 год.;

- формування правової позиції, складення відзиву на позов, його оформлення, надсилання апелянту та суду, тривалість 4,5 год.

Всього 8,5 годин.

Вартість однієї години правової допомоги відповідачкою та її представником погоджено в сумі 3000,00 грн.

Загальна вартість наданих послуг - 25 500 грн (3000 грн * 8,5 год.) сплачується відповідачем її представнику протягом 10 робочих днів з моменту розгляду Західним апеляційним господарським судом апеляційної скарги ТОВ «Автоімекс» на рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022.

Відповідно до вимог ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат, зокрема, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Позивач просить стягнути з відповідача 25 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених ним в суді апеляційної інстанції при розгляді цієї справи.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

При цьому суд враховує, що надані копії документів на підтвердження адвокатських послугне є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17.

Колегія суддів звертає увагу, що ТОВ Автоімекс» у відповіді на відзив просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що наявна справа належить до категорії справ про відшкодування збитків, які є стандартними та нескладними у доказуванні. Окрім того, на думку скаржника, апеляційна скарга грунтується фактично на вже досліджених судом в першій інстанції обставинах та доказах, позиція відповідача по справі в порівнянні з її позицією в суді першої інстанції не змінилася, а заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, фактично дублюють позицію відповідача, зазначену у відзиві на позовну заяву. Зважаючи також на невелику ціну позову в розмірі 156 946,76 грн, позивач вважає, що розмір витрат на правову допомогу в розмірі 25 500,00 грн є значно завищеним.

З урахуванням всього вищезазначеного, беручи до уваги складність справи, обсяг виконаних робіт адвоката, ціну позову, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності, колегія суддів дійшла висновку про достатність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до ст. 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

В силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, прав і свобод, тоді як особливо вузьке тлумачення процесуальних норм суперечить цим завданням.

Пунктами 1, 3 частини 1 статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства визначені рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із п.1 ст.76 ГПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скаржником не надано суду належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, а його аргументи не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та положеннях законодавства.

Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоімекс» б/н від 18.10.2022 (Вх.№ ЗАГС 01-05/2566/21 від 20.10.22) відмовити.

2.Рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.09.2022 у справі №926/2231/22 залишити без змін.

3.Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на скаржника.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоімекс» (33013, м.Рівне, проспект Миру, 18 кв.12 , ) на користь Фізичної особи - підприємця Костюк Аніти Ігорівни ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_5 ) 15 000,00 грн судових витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.