РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.11.2022Справа № 910/5581/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» (69034, Запорізька область, місто Запоріжжя, вул. Цимлянська, буд. 29-А)

до Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна,6, м. Київ, 01601)

про стягнення 66 386,10 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився.

від відповідача: Олешко О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 66 386,10 грн., а саме 50 000,00 грн. немайнової шкоди, 2 424,000 грн. процентів річних та 13 962,10 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що внаслідок порушення відповідачем строків фактичного виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19, позивачеві завдано немайнову шкоду у вказаній сумі, а також останнім нараховано проценти річних та втрати від інфляції.

Вказана позовна заява з доданими до неї документами сформована заявником в системі "Електронний суд" 06.07.2022 року та зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" 06.07.2022 року за вх. № 5581/22.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.07.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5581/22, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 31.08.2022 року.

Крім того, вказаною ухвалою суду від 25.07.2022 року зобов`язано позивача надати суду письмові пояснення щодо підстав та порядку визначення розміру немайнової шкоди в сумі 50 000,00 грн., з наданням письмових доказів в разі наявності; нормативно - правове обґрунтування позовних вимог в частині стягнення за рахунок держави немайнової шкоди в розмірі 50 000,00 грн. з посиланням на норми чинного законодавства та останню практику Верховного Суду.

На виконання вимог ухвали суду від 25.07.2022 року від позивача 26.07.2022 року через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення б/н від 26.07.2022 року, в яких останній зазначає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди він керувався рішеннями Європейського суду з прав людини, за якими заявникам (як фізичним, так і юридичним особам) відшкодовується немайнова шкода в розмірі від трьох до десяти тисяч євро. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 року у зв`язку з неявкою представника позивача підготовче засідання відкладено на 29.09.2022 року.

Через відділ діловодства суду 09.09.2022 року від відповідача надійшов відзив № 5-10-10/11398 від 30.08.2022 року на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову та зазначає про те, що Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", на який посилається позивач, поширюється на обмежене коло рішень суду про стягнення коштів, та не поширюється на правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі, зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів.

Відповідач також вказує, що він неодноразово звертався до Міністерства фінансів України з пропозиціями щодо збільшення бюджетних призначень; перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для відшкодування шкоди за поданими судовими рішеннями.

Відповідач окрім цього зауважує, що оскільки чинним законодавством визначено безспірне списання коштів державного бюджету за черговістю надходження рішень та не встановлено строку для виконання рішень суду, то підстави для нарахування процентів річних за несвоєчасне виконання рішень є безпідставним.

Крім того, відповідач зазначає про відсутність підстав для стягнення немайнової шкоди. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу 13.09.2022 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь б/н від 13.09.2022 року на відзив, в якій ТОВ «Технохімреагент» вказує на протиправну бездіяльність Казначейства відносно невиконання рішень суду, а також зазначає про право позивача на відшкодування немайнової шкоди згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення суду презюмується. Відповідь на відзив судом долучена до матеріалів справи.

Крім того, 14.09.2022 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява б/н від 14.09.2022 року, відповідно до якої позивач просить суд здійснювати розгляд справи №910/5581/22 без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент». Заява судом долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/5581/22 та призначення справи до судового розгляду по суті на 03.11.2022 року.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 04.10.2022 року від позивача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання/заява б/н від 04.10.2022 року, в якому просить суд роз`яснити, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи, яке судом долучено до матеріалів справи.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від сторін на час проведення судового засідання 03.11.2022 року до суду не надходило.

У судове засідання з розгляду справи по суті з`явився уповноважений представник відповідача, уповноважений представник позивача не з`явився.

У зв`язку з відсутністю фінансування для здійснення поштових відправлень про дату, час і місце проведення підготовчого засідання позивач та його представник повідомлялися шляхом надсилання ухвали суду від 29.09.2022 року про закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті № 910/5581/22 судом в електронні кабінети вказаних осіб в системі "Електронний суд", факт отримання якої 07.10.2022 року підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про доставку електронних листів до електронного кабінету.

Про поважні причини неявки представника позивача в судове засідання 03.11.2022 року суд не повідомлено.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» не скористалось наданими йому процесуальними правами, зокрема, представник позивача не прибув в судове засідання з розгляду справи по суті 03.11.2022 року, суд, з урахуванням поданої позивачем раніше заяви від 14.09.2022 року про розгляд справи без його участі здійснював розгляд справи 03.11.2022 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представника ТОВ «Технохімерагент».

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 03.11.2022 року представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 03.11.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом за матеріалами справи, рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Головного управління ДПС у Запорізькій області та до Офісу великих платників податків ДПС позовні вимоги про відшкодування за рахунок держави немайнової шкоди в розмірі 713 151,60 грн., завданої бездіяльністю міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків та Запорізької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області щодо виконання рішень Окружного адміністративного суду міста Києва у справах № 826/7149/15 та № 826/25749/15 задоволено частково.

За вказаним рішенням суду присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" немайнову шкоду в розмірі 52 860,00 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 року рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 залишено без змін.

В подальшому 11.01.2021 року на виконання рішення суду від 19.06.2020 року Господарським судом Запорізької області видано наказ у справі №908/3100/19, з яким позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області.

Як вбачається з листа №04-10/1490 від 17.02.2021 року Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, пакет документів по справі №908/3100/19 разом з наказом Господарського суду Запорізької області від 11.01.2021 року щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ «Технохімреагент» немайнової шкоди в розмірі 52 860,00 грн. надійшов до Державної казначейської служби України 22.02.2021 року та був зареєстрований за №08-12686.

Фактичне виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 та перерахування коштів у сумі 52 860,00 грн. на користь ТОВ «Технохімреагент» відбулось лише 21.06.2022 року згідно платіжного доручення №1192146, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 (зі змінами та доповненнями) рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Підпунктом 1 пункту 9 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Видатки бюджетних установ, щодо яких прийнято рішення про накладення на них арешту, дозволяється здійснювати в частині видатків, які статтею 55 цього Кодексу визначено як захищені, у разі зазначення про це у судовому рішенні.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр) є Державна казначейська служба України (Казначейство України).

Згідно із підпунктом 5 пункту 4 наведеного Положення Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року № 4901-VI, який набрав чинності з 01.01.2013 (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 4901-VI).

Згідно статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Суд звертає увагу, що в даному випадку саме таким, що підлягає застосуванню, є Закон України "Про гарантії Держави щодо виконання судових рішень", оскільки він є спеціальним у сфері гарантування державою виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 січня 2006 року по справі «Гордєєви і Гурбик проти України» (Заяви № 27370/03 і № 30049/04) зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років здійснити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до правової позиції Європейського суду, в тому числі, рішення ЄСПЛ від 8 листопада 2005 року по справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У свою чергу, механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено в Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами та доповненнями, надалі - Порядок №845).

За положеннями пунктів 3, 48, Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Відповідно до пункту 50-52 Порядку № 845 компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується за заявами стягувачів Казначейством, якщо боржником є державний орган.

Крім того, компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення або постанови про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.

Казначейство веде бухгалтерський облік та складає звітність про здійснення в установленому порядку безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку № 845.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, перерахування коштів за рішенням суду повинно бути здійснено протягом трьох місяців з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей, проте рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19, за яким повний пакет документів надійшов до Казначейства 22.02.2021 року, виконано лише 21.06.2022 року, тобто більше ніж через півтора року та зі значним порушенням встановленого законом строку.

Отже, у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та пунктів 50-52 Порядку №845.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі № 809/836/17.

Згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, у зв`язку з фактичним виконанням рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року та наказу від 11.01.2021 року у справі № 908/3100/19 в частині виплати позивачеві коштів у сумі 52 860,00 грн. всупереч вимогам чинного законодавства з порушенням встановленого строку та без встановленої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» компенсації в розмірі трьох відсотків річних, позивачу завдано бездіяльністю Державної казначейської служби України немайнову шкоду в розмірі 50 000,00 грн., яку позивач просить суд стягнути за рахунок держави одночасно з нарахованими процентами річних в сумі 2 424,00 грн. процентів річних та втратами від інфляції в сумі 13 962,10 грн.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування факту порушення передбаченого законодавством тримісячного строку перерахування коштів за рішенням Господарського суд Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 про стягнення з державного органу коштів у розмірі 52 860,00 грн., письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Отже, беручи до уваги встановлений судом факт виконання рішення суду про стягнення коштів у сумі 52 860,00 грн. лише 21.06.2022 року згідно виконавчого документа у справі № 908/3100/19, який надійшов до Казначейства на виконання 22.02.2021 року, та практику Європейського суду з прав людини з вказаного питання, суд вважає, що в даному випадку тривалість виконання судового рішення була надмірною і не відповідала положенню статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на той факт, що дані правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки спірний наказ суду у справі №908/3100/19 виконувався Казначейством за рахунок спеціальної бюджетної програмами 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» відповідно до пунктів 35-40 Порядку №845.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено державні гарантії для виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. При цьому Порядок №845 визначає механізм виконання таких рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів, якщо боржником є державний орган.

Наразі, предметом розгляду у даній справі є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з недотриманням строку виконання судового рішення про стягнення коштів з державного органу за рахунок коштів Державного бюджету.

Суд відзначає, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, набуває та здійснює свої цивільні права та обов`язки (частина 2 статті 2, стаття 170 Цивільного кодексу України).

Отже, оскільки з огляду на специфіку правовідносин відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади - Державну казначейську службу України, доводи відповідача про те, що правовідносини, які склалися, не підпадають під дію Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», зокрема, в частині тримісячного строку на перерахування коштів, судом до уваги не приймаються.

Поряд із цим суд зазначає, що відповідно до вимог процесуального законодавства резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей щодо органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16.

В частині посилання відповідача на відсутність протиправної бездіяльності Казначейства суд зазначає, що вказані твердження не відносяться до предмету доказування у даній справі з огляду на те, що підставою для виплати компенсації стягувачу в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми є сам факт не перерахування коштів за рішенням суду протягом трьох місяців з дня надходження до Казначейства всіх необхідних документів, при цьому обставини, що зумовили таке прострочення виконання рішення суду, правового значення не мають.

Разом з цим, як вже було зазначено вище з посиланням на практику Європейського суду з прав людини, несплата компенсації за невиконання судового рішення на підставі відсутності бюджетних коштів, не може бути причиною невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.06.2019 року у справі №809/836/17.

При цьому суд зауважує, що посилання відповідача відносно відсутності у законодавстві строків для виконання судових рішень та виплати компенсації не відповідає дійсності та спростовуються положеннями пунктів 3, 48, 50-52 Порядку № 845 за якими рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п`ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Стаття 625 Цивільного кодексу України входить до розділу 1 "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Відсутність коштів у державних органів не є підставою для невиконання грошового зобов`язання, позаяк Конституцією України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку, при цьому невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його прав на справедливий судовий розгляд, закріплений в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від постанові від 26.06.2019 у справі № 757/21050/16-ц.

Одночасно суд зауважує, що статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та передбачені вказаною статтею три проценти річних конкретизуються в частині 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", якою річні проценти встановлюється в розмірі трьох.

Виходячи з положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі №908/3100/19 позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" 2 424,00 грн. - 3 % річних та 13 962,10 грн. втрат від інфляції за період з 09.12.2020 року по 20.06.2022 року.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості, зокрема, в частині інфляційних втрат та 3% річних суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно з частиною 4 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до Державної казначейської служби України необхідних для цього документів та відомостей.

Як вбачається з листа №04-10/1490 від 17.02.2021 року Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області пакет документів по справі №908/3100/19, у тому числі наказ Господарського суду Запорізької області по справі №908/3100/19 про відшкодування шкоди на користь ТОВ «Технохімреагент» надійшов до Державної казначейської служби України 22.02.2021 року, у зв`язку з чим Казначейство мало строк для виконання вказаного наказу протягом трьох місяців, а саме до 22.05.2021 року.

При цьому, у відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За положеннями статей 253, 254 Цивільного кодексу України день фактичного виконання зобов`язання не включається до періоду прострочення.

У статті 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Наразі, як встановлено судом, з урахуванням приписів статті 254 Цивільного кодексу України та умов статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" граничним строком виконання зобов`язання з перерахування кошти за рішенням суду, враховуючи дату отримання відповідачем всіх необхідних документів для його виконання 22.02.2021 року, а також вихідні та святкові дні, є 24.05.2021 року (оскільки 22.02.2021 року є вихідним днем суботою), в той час як позивачем початком періоду прострочення визначено 09.12.2020 року, що не відповідає приписам чинного законодавства та умовам Закону.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат судом встановлено, що розмір процентів та інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення, становить 1 703,11 грн. процентів річних та 9 533,34 грн. інфляційних втрат, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та збитків від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, а саме 1 703,11 грн. процентів річних та 9 533,34 грн. інфляційних втрат.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення 50 000,00 грн. немайнової шкоди, понесеної ТОВ «Технохімреагент» внаслідок бездіяльності відповідача щодо строків виконання рішення суду, суд зазначає, що відповідно до пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За загальним правилом, зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 Цивільного кодексу України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

Як зазначено Верховним Судом в постанові від 09.06.2022 року у cправі № 910/4014/16, при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу іміджу, престижу та підриву довіри до юридичної особи.

Поряд із цим вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, що належить до відшкодування, суд наголошує, що моральна шкода не може бути засобом отримання доходу, та звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії", від 09 лютого 2007 року у справі "Білуха проти України" в яких зазначено, що в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом прийнято до уваги обов`язковість виконання судових рішень, неправомірність дій відповідача щодо несвоєчасного виконання судового рішення на користь позивача та тривалість невиконання відповідачем рішення суду.

Разом з цим, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Позивачем також не надано суду розрахунку заявленої ним до стягнення суми немайнової (моральної) шкоди та не зазначено, з чого він виходив, заявляючи вимогу про стягнення саме 50 000,00 грн.

Крім того, позивачем також не надано доказів розумності і справедливості визначеного ним розміру відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

При цьому абстрактне посилання на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, як правило, відшкодовується немайнова шкода в розмірі від трьох до десяти тисяч євро, суд вважає нерелевантним.

Окремо судом враховано той факт, що під час розгляду Господарським судом Запорізької області справи № 908/3100/19, обставини тривалого невиконання рішення в якій від 19.06.2020 року покладені позивачем в підставу даного позову, судом було визначено до стягнення на користь позивача з Державного бюджету України немайнову шкоду в сумі 52860,00 грн., розмір якої судом визначено з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 12.02.2019 року у справі № 818/674/17, згідно яких відшкодування моральної шкоди Європейським Судом з прав людини у визначених сумах обґрунтовується відсутністю ефективного національного способу захисту, відтак за умови юридичного захисту прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, відновлення таких прав здійснюється шляхом відшкодування моральної шкоди з урахуванням прожиткового мінімуму як бази для розрахунку.

Додатково суд зазначає про те, що звертаючись до суду із позовом про відшкодування, в тому числі моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів Державної казначейської служби, позивач не врахував, що державою на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2020 року у справі № 908/3100/19 здійснено відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Суд звертає увагу, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду, проте наявність такого органу для подання відповідного позову до держави України, не є обов`язковою. Подаючи позови про відшкодування шкоди і зазначаючи у справі № 908/3100/19 відповідачами органи Державної податкової служби, а у справі №910/5581/22 - орган Державної казначейської служби, ТОВ «Технохімреагент» залишив поза увагою, що зазначені державні органи тільки представляють державу Україна у спірних правовідносинах і, що відповідачем є саме - держава Україна, позаяк у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Відтак, враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем не доведено належними засобами обґрунтування розміру моральної шкоди, за висновками суду у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Технохімреагент» про стягнення немайнової шкоди слід відмовити.

Окрім цього окремо суд звертає увагу на зазначені в поданих позивачем до суду під час розгляду справи заявах/клопотаннях висловлювання на адресу державних органів, суду та їх службовців, які є образливими та неприйнятними, та наголошує, що викликаний іншими судовими провадженнями емоційний стан представника сторони не має впливати на його процесуальну поведінку та зміст поданих під час судового розгляду документів.

Суд зазначає, що учасник справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу. Заяви та скарги, які подаються до суду, мають відповідати вимогам чинного законодавства. При цьому в їх тексті не можна використовувати образливі слова, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи та суду, позаяк це виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, свідчить про очевидну неповагу до честі та гідності цих осіб з боку автора, а отже такі дії суперечать основним засадам і завданням судочинства та можуть бут визнані судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ» (69034, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, буд. 29-А, ) 1 703 (одну тисячу сімсот три) грн. 11 коп. процентів річних та 9 533 (дев`ять тисяч п`ятсот тридцять три) грн. 34 коп. втрат від інфляції.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 17 лютого 2023 року.

Суддя А.М. Селівон