ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022м. ХарківСправа № 922/4637/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Красовському В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіконе" (с. Мргануш, вул. Нар-Дос, 2, 0726, Республіка Вірменія; адреса для листування: вул. Шовковична, 22, оф. 3, м. Київ, 01024)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магніт+" (вул. Механізаторів, 2, м. Харків, 61075);
про стягнення коштів в розмірі 1 187 984, 26 грн
за участю представників:

позивача - Замніус А.Ю., адвокат;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіконе", с. Мргануш, Республіка Вірменія, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Магніт+", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором поставки - контрактом № 1 від 31.05.2021 в розмірі 1 187 984, 26 грн, підставою нарахування якої стало порушення відповідачем умов укладеного договору в частині вчасної поставки оплаченого позивачем товару. Позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 30.11.2021 відкрито провадження у справі № 922/4637/21 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 23.12.2021 об 11:15 год. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

05.01.2022 відповідачем, через канцелярію суду, надано відзив на позов (вх. № 113), в якому відповідач вказує на передчасність заявлених позовних вимог, оскільки, на його думку, строк виконання зобов`язання з поставки товару вираховується не з моменту надходження попередньої оплати, а в 60-денний термін з моменту отримання постачальником заявки-замовлення. Як вказує відповідач, така заявка на його адресу не надходила. Окрім цього, відповідач вказує, що умовами договору поставки сторони узгодили обов`язкове досудове врегулювання спору між сторонами, шляхом направлення відповідної претензії. Однак, як вказує відповідач, претензія на його адресу не надходила, що, на його думку, також свідчить про передчасність заявлених позовних вимог. Також відповідач вказує на те, що листування в електронній формі, передбачає обов`язковість накладення електронного цифрового підпису на кожному відправленому документі, чого позивачем не було дотримано. У зв`язку з зазначеним відповідач вказує на неналежність наданих позивачем до позову доказів.

Ухвалою господарського суду від 26.01.2022, за клопотанням представника відповідача, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 02.03.2022 та відкладено підготовче засідання на 16.02.2022 о 12:15 год.

04.02.2022 позивачем надано до суду відповідь на відзив на позов (вх. № 2640), в якій вказує, що заперечення відповідача викладені у відзиві не узгоджуються із позицією викладеною відповідачем у листуванні із позивачем та у доводах, які викладені ТОВ "Магніт +" у зустрічному позові, який подавався відповідачем до суду та був повернутий заявнику без розгляду. Вважає заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву такими, що не підтверджуються належними доказами, а відтак із застосуванням принципу вірогідності доказів такі доводи не можуть бути враховані судом при розгляді справи.

Заперечень на відповідь на відзив на позов, відповідачем суду надано не було.

Ухвалою господарського суду від 16.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 02 березня 2022 року о 11:20 год.

Рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах господарського суду.

У судовому засіданні 22.12.2022, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідач неодноразово повідомлявся про призначення наступних судових засідань за допомогою направлення телефонограм. Також відповідачем направлявся до суду запит про повідомленням про рух справи, із зазначенням адреси відповідача, на яку потрібно відправляти поштові відправлення. Суд зауважує, що всі процесуальні документи на адресу відповідача направлялись саме за вказаною відповідачем адресою: м. Харків, вул. Механізаторів, 2. Зазначене також свідчить про обізнаність відповідача про час та місце розгляду справи Господарським судом Харківської області.

Отже, в ході розгляду даної справи господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

Відповідно до ст. 219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 22.12.2022, відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

31.05.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіконе» (покупець/позивач) уклало із Товариством з обмеженою відповідальністю «Магніт+» (постачальник/відповідач) договір поставки Контракт № 1 (договір), відповідно до п.1.1. якого постачальник зобов`язався виготовити та передати покупцю кришку металеву (далі товар) в асортименті у власність покупця, а покупець прийняти товар та оплатити його.

П. 2.1. договору встановлено, що ціна та асортимент товару узгоджуються в специфікації до договору.

Таким чином, сторони узгодили та підписали додаток № 1 до договору, в якому визначили, що товар, а саме кришка металева СКО 1-82 у кількості 2 000 000 (два мільйони) штук, загальною вартістю 44 000, 00 USD (сорок чотири тисячі доларів США 00 центів) має бути поставлена покупцю у строк до 17.06.2021.

П. 8.3. договору встановлено, що листування між сторонами ведеться, окрім іншого, за допомогою електронної пошти. У реквізитах сторони постачальник вказана ел.адреса: .

Тож сторони шляхом листування електронної пошти погодили дизайн етикетки та виставили рахунок-фактуру на оплату, що підтверджується роздруківкою із ел. пошти, лист 31 травня 2021 від до із темою листа «Етикетка» - додаток № 2 та із вкладенням дизайну етикетки додаток № 3, копія рахунку-фактури додаток 4).

Відповідно до п. 2.4. договору сторонами погоджено, що оплата за товар здійснюється шляхом 100 % передоплати, тож на виконання своїх зобов`язань за договором покупець сплатив за товар грошові кошти у розмірі 100 % вартості, тобто 44 000,00 (сорок чотири тисячі доларів США 00 центів), що підтверджується квитанцією від 01.06.2021.

16.06.2021 на електрону адресу позивача надійшов лист від постачальника, в якому той підтверджує сплату покупцем повної вартості товару, підтверджує, що строк поставки спливає 17.06.2021 та посилаючись на неможливість виготовлення продукції, просить додатковий строк для здійснення поставки одночасно обіцяючи негайно повідомити наступні строки.

21.07.2021 позивачем відповідачу було направлено претензію із зазначенням про необхідність поставки товару до 03.08.2021.

Відповідь на претензію постачальник не надіслав та 23.07.2021, шляхом листування електронною поштою, позивач попередив постачальника про те, що змушений ініціювати судовий розгляд та захищати свої права у судовому порядку.

Таким чином, попри досягнуті домовленості та повну оплату товару покупцем, постачальник не здійснював поставку товару позивачу, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до Господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права.

Загальна сума стягнення на день подання позову до суду (23.11.2021) складає (44 000,00 (сума передоплати) + 560,55 (3 % річних) = 44 560, 55 дол. США , що згідно офіційного курсу валют НБУ встановленого станом на 23.11.2021 в розмірі 26,66 грн, за 1 долар США та становить 1 187 984, 26 грн, з яких: 1 173 040 грн - сума заборгованість за непоставлений товар та 14 944, 26 грн - 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 662, 664 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар" Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві..

В силу положень ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи та не спростовано відповідачем, на виконання своїх зобов`язань за договором покупець сплатив за товар грошові кошти у розмірі 100 % вартості, тобто 44 000,00 (сорок чотири тисячі доларів США 00 центів), що підтверджується квитанцією від 01.06.2021 та не заперечується відповідачем.

Сторони узгодили та підписали додаток № 1 до договору, в якому визначили, що товар, а саме кришка металева СКО 1-82 у кількості 2 000 000 (два мільйони) штук, загальною вартістю 44 000,00 USD (сорок чотири тисячі доларів США 00 центів) має бути поставлена покупцю у строк до 17.06.2021.

Всупереч умовам контракту № 1 від 31.05.2021, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не передав позивачу у власність товар та не повернув суму попередньої оплати в розмірі 44 000, 00 USD.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу положень ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання по поставці товару в строк, встановлений договором.

Посилання відповідача на не направлення на його адресу листів-замовлень, що мали б складатися позивачем, однак ним не складалися та не направлялися, не свідчить про те, що у відповідача не виникло зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару. Вказане зобов`язання, відповідно до положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у додатку № 1 до контракту строку поставки (17.06.2021), який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Таким чином у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, ч. 1 ст. 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки, тобто з 18.06.2021.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження поставки позивачу товару, а також не надав суду доказів на підтвердження повернення позивачу зазначеної суми, сплаченої позивачем як передоплата за поставлений товар, сума передоплати в розмірі 44 000, 00 USD підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річнихвід несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Отже правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 цього Кодексу (Постанова ВП ВС від 22.09.2020 справа № 918/631/19).

Судом перевірено розрахунок 3 % річних у розмірі 560,55 USD, наданий позивачем до позову.

Суд зазначає, що даний розрахунок є арифметично вірним, відповідає нормам чинного законодавства, не заперечується відповідачем, а, отже, є таким, що підлягає задоволенню.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, діюче законодавство встановлює можливість виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3 % річних, визначених ст. 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Щодо інших заперечень відповідача, викладених у відзиві на позов, суд виходить з наступного.

У своєму відзиві відповідач наголошує на недотриманні позивачем досудового врегулювання спору, а відтак позовні вимоги вважає безпідставними.

Суд вказує, п. 8.3. контракту визначено, що ділове листування між сторонами ведеться в тому числі за допомогою ел.пошти. Сторони домовились, що документи та інша інформація, направлена за допомогою ел.пошти рахується отриманими не пізніше робочого дня, наступного за днем відправлення. Додатково після направлення претензії позивач у листі на ел. адресу від до 23.07.2021 попередив про можливість звернення до суду за захистом своїм прав, оскільки відповіді на претензію не надійшло. У відповідь на цей лист відповідач 23.07.2021 ел.поштою підтвердив, що претензію отримав та готує на неї відповідь.

Слід зазначити, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002, захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п`ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та стверджує, що нібито відсутні правові підстави прийняти Контракт № 1 від 31.05.2021 та додатки до нього в якості належного доказу.

Суд зауважує, що часники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч.3 ст. 96 ГПК України).

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 5 ст. 96 ГПК України).

Враховуючи описані вимоги процесуального законодавства, зокрема, ст. 73, 77, 91, 96 ГПК України, учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (ч. 3 ст. 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК України).

Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим (висновки суду викладені у Постанові ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 січня 2021 року по справі № 922/51/20).

Окрім того, Верховний Суд у Постанові від 29 січня 2021 року по справі № 922/51/20 зазначає, що питання про наявність/відсутність договірних відносин має досліджуватися судами виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до ст. 86 ГПК України.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та впроваджено у господарський процес поняття "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ.

Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Виходячи з вищевикладеного, доводи відповідача відхиляються судом, як необгрунтовані та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно ст. 55 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 73 ГПК України: доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є обгрунтованими, доведеними, а отже підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Також позивачем заявлено до стягнення понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 2215 дол. США.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат та пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Ч. 2 - 6 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, позивач подав до суду:

1. Копію Договору А/2021.11.02/ від 04.11.2021;

2. Копію рахунку (invoice) № 97 на оплату 2215.00 дол. США;

3. Копію повідомлення із банку на підтвердження зарахування коштів на рахунок АО «Юридична фірма Ай Ел Еф»;

4. Копія свідоцтва на зайняття адвокатською діяльністю;

5. Копія ордеру, виписаного АО «Ай Ел Еф» на ім`я Замніуса Артема Юрійовича для представництва інтересів ТОВ «Сіконе» у Господарському суді Харківської області;

6. Акт № 67 здачі-приймання наданих послуг від 22.12.2022.

Як свідчать матеріали справи, 04.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіконе» та Адвокатське об`єднання «Юридична фірма Ай Ел Еф» уклали Договір А/2021.11.02/ про надання юридичних послуг (правової допомоги).

Позивач є іноземною юридичною особою, яку зареєстровано у Республіці Вірменія, відповідно вартість юридичних послуг встановлено в іноземній валюті, а для розрахунку вартості послуг відповідно застосовувалися погодинні ставки виконавця і іноземній валюті.

Пунктом 4.1. договору про надання юридичних послуг сторони погодили вартість юридичних послуг (правової допомоги) у розмірі 2215 доларів США 00 центів, а саме: вартість наступних робіт (п. 1.2 договору):

- Аналіз наданих клієнтом матеріалів по справі.

- Аналіз релевантної судової практики, аналіз законодавства та обрання способу захисту інтересів клієнта.

- Підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості за непоставлений товар та його подання до суду.

- Підготовка необхідних процесуальних заяв по справі (відповіді на відзив, клопотань, заяв тощо).

- Представництво інтересів клієнта у суді.

- Підготовка та подання в суд заяви про розподіл судових витрат разом із доказами їх понесення.

- Отримання повного тексту рішення суду.

Позивач вже сплатив повну вартість юридичних послуг (правової допомоги) за Договором А/2021.11.02/ у розмірі 2215 доларів США 00 центів.

Зі змісту акту № 67 здачі-приймання наданих послуг до договору про надання юридичних послуг вбачається, що надані адвокатським об`єднанням юридичні послуги відповідають узгодженим сторонами у п. 1.2. договору послугам та підтверджують належним чином виконану адвокатом роботу.

У наведеному вище акті визначено, що підписанням цього акту клієнт претензій до якості наданих послуг немає.

Зазначений акт містить підписи уповноважених осіб сторін договору та відтиски печаток зазначених юридичних осіб.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги у даній справі у заявленому розмірі 2215 дол. США, судом враховано, що вартість послуг визначена за погодженням між адвокатом та відповідачем, послуги адвоката були реально надані відповідачу, що підтверджується матеріалами справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховано, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19 звернуто увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява № 19336/04, рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, рішення у справі Двойних проти України від 12.10.2006, рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом враховано те, що за приписами ч. 6 ст.126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що відповідачем заперечень щодо поданої ТОВ "Сіконе" заяви про стягнення суми витрат на правничу допомогу, суду надано не було.

Отже, суд дійшов висновку, що за встановлених обставин щодо обсягу, вартості та співмірності заявлених до компенсації витрат на професійну правничу допомогу, суд оцінивши витрати позивача, з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, з огляду на те, що господарським судом ухвалено рішення про задоволення позову у повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що заявлена до стягнення сума компенсації витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2215 дол. США підлягає задоволенню, як така, що доведена належними доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76, 77, 86, 123, 129, 177, 183, 232, 233, 236, 238, 240, 241, 242, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Магніт+" (61075, м. Харків, вул. Механізаторів, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіконе" (с. Мргануш, вул. Нар-Дос, 2, 0726, Республіка Вірменія, податковий код 04221966; адреса для листування: вул. Шовковична, 22, оф. 3, м. Київ, 01024) заборгованість за непоставлений товар у розмірі 44 000, 00 дол. США (еквівалент 1 173 040, 00 грн), 3 % річних у розмірі 560, 55 дол. США (еквівалент 14 944, 26 грн), витрати на правничу допомогу у розмірі 2215,00 дол. США та судовий збір у розмірі 17 672, 71 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіконе" (с. Мргануш, вул. Нар-Дос, 2, 0726, Республіка Вірменія, податковий код 04221966; адреса для листування: вул. Шовковична, 22, оф. 3, м. Київ, 01024);

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Магніт+" (61075, м. Харків, вул. Механізаторів, 2, ).

Повне рішення складено 27.12.2022.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/4637/21