ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/1911/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, буд. 1Д; )
до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, буд. 299; )
про стягнення заборгованості
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

21.10.2022 Державне підприємство "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш", в якій просить суд стягнути з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" суму у розмірі 186 825,08 грн., що складається з суми боргу за договором №236/1 2020 від 25.09.2020 у розмірі 140 229,67 грн., інфляційних втрат у розмірі 44 178,85 грн., один відсоток річних відповідно до п.6.4. договору у розмірі 2 416,56 грн., а також покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.10.2022 позовну заяву (вх.№1911/22 від 21.10.2022) Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" залишено без руху. Надано позивачу строк 5 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, а саме: надання до суду оригіналу опису вкладення у цінний лист з оригіналом розрахункового документа, виданого поштовим відділенням щодо отримання послуг зв`язку, на підтвердження надіслання відповідачу копії позовної заяви та усіх доданих до неї документів.

31.10.2022 на виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 26.10.2022 від позивача надійшла заява (вх.№12888 від 31.10.2022) про долучення доказів направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу, а саме оригінали опису вкладення у цінний лист, фіскальний чек АТ "Укрпошта" від 06.10.2022, накладна 744.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.11.2022 прийнято позовну заяву Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/1911/22. Вирішено розгляд справи №922/1911/22 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов (ст.251 ГПК України), строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.7 ст.252 ГПК України) та строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив з дня його отримання, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання (ст.251 ГПК України) та строк 5 днів з дня отримання відзиву на подання до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.7 ст.252 ГПК України). Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання сторонами клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України. Повідомлено учасників справи, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою на офіційну адресу суду або дистанційними засобами зв`язку. Звернуто увагу сторін, що документи, отримані судом електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв`язку, не належать до офіційних. Враховуючи зазначене, такі документи є неналежно оформленими, відтак не належить до офіційних і судом залишаються без розгляду. Зазначено, що учасникам справи необхідно письмово повідомити суд про оптимальний для них спосіб отримання інформації щодо розгляду справи.

22.11.2022 на електронну скриньку суду від представника відповідача надійшов

відзив на позовну заяву (вх.№14675 від 22.11.2022), в якому просить суд у вимозі щодо стягнення 1% відсотків річних врахувати клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%, тобто до 240,50 грн. та розрахунок відповідача, а у вимозі щодо стягнення втрат від інфляції відмовити в повному обсязі. У відзиві представник відповідача зазначив, що перевіривши розрахунки позивача щодо нарахування 1% річних, встановив на невірне визначення дати настання зобов`язання з оплати, що призвело до збільшення кількості днів прострочення. Представник відповідача зазначає, що згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. У зв`язку з чим, відповідно до п.5.2.договору, оскільки акт №1 приймання-передачі наданих послуг за договором №261/1 2020 від 25.09.2020 , був підписаний 16.12.2020, 30 календарних днів спливає 15.01.2021, а отже днем початку нарахування штрафних є 16.01.2021 (субота). Отже, такий строк припадає на вихідний/неробочий день то початок нарахування відбувається із 18.01.2021 (понеділок).

Також, як стверджує представник відповідача, позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях. Вважає, що зазначена позивачем за позовом сума індексу інфляції у розмірі 44 178,85 грн. не має жодного обґрунтування та посилання, що прострочення грошового зобов`язання від відповідача, виступає способом захисту майнового права у вигляді відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора саме від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та на підставі чого АТ Центренерго повинно бути отримано компенсацію (плату) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Щодо зменшення розміру 1% річних представник відповідача зазначає, що позивачем не подано будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за договором. АТ ЗАВОД ЕЛЕКТРОВАЖМАШ є виробником комплектного електрообладнання для залізничного та міського електротранспорту, а саме електродвигунів та тепловозних генераторів, питома вага яких складає понад 70% в загальній структурі запланованого виробництва країни, ДП ЗАВОД ЕЛЕКТРОВАЖМАШ виконує замовлення на відповідних ринках різних країн світу. 29.12.2018 року Постановою уряду Російської Федерації від 29.12.2018р. №1716-83 Про заходи з реалізації Указу Президента РФ від 22.10.2018 р. №592 введено заборону на ввезення до РФ товарів, країною походження або країною відправлення яких є Україна або які переміщуються через територію України, згідно відповідного переліку, до якого у тому числі включено товари за кодом ТН ЗЕД ЭАЕС 8501 - двигуни та генератори електричні. На сьогоднішній момент, підприємство з об`єктивних причин не може самостійно здійснити швидке переорієнтування існуючого запланованого обсягу тягового виробництва на нових замовників. На сьогоднішній момент, підприємство з об`єктивних причин не може самостійно здійснити швидке переорієнтування існуючого запланованого обсягу тягового виробництва на нових замовників.

Представник відповідача наголосив, що АТ Завод Електроважмаш внесено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2017-2020 роках. Наказом Фонду державного майна України №777 від 08.06.2018 року було прийнято рішення про приватизацію ДП Завод Електроважмаш. Отже, можна констатувати, що ділова репутація має вартісну оцінку та враховується як немайновий актив під час проведення приватизаційної процедури. На протязі 2020 року за різними судовими рішеннями стягувались з підприємства штрафні санкції, що кожного разу призводить до зменшення вартості підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків Державі внаслідок недоотримання реальної вартості підприємства.

Разом з цим, представник відповідача просить суд зменшити розмір неустойки (пені та штрафу), також враховуючи, що підприємство не могло вчасно здійснювати розрахунки з позивачем, оскільки з грудня 2019 року по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі, так станом на 22.07.2021 така заборгованість склала 14,7 млн. грн., а станом на 06.12.2021 - 66,4 млн. грн.

На переконання представника відповідача, хоч порушення зобов`язання і відбулось до початку воєнного стану, фактичне стягнення штрафних санкцій відбувається вже під час активних бойових дій. Зазначив, що декілька будівель АТ «Завод «Електроважмаш» були піддані ворожим обстрілам, та зруйновані. Підприємство несе неабиякі збитки і стягнення додаткових штрафних санкцій є неприпустимим. Оскільки, АТ «Завод «Електроважмаш» має виконувати контракти з АТ «Укргідроенерго» на поставку, ремонт та обслуговування обладнання для електростанцій, для забезпечення безперебійної роботи критичної інфраструктури України та забезпечення енергетичної на економічної незалежності країни.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 №133/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Законом України №2212-ІХ від 21.04.2022 затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 22.05.2022 №2263-ІХ затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ Про затвердження Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України Про правовий режим воєнного стану правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ст.26 Закону України Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Водночас, у відповідності до інформації з КП Діловодство спеціалізованого суду позивач зареєстрований в системі "Електронний Суд", а отже судову кореспонденцію з розгляду цієї вправи він отримує автоматично.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Приймаючи до уваги належне повідомлення учасників справи про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

25.09.2020 між Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" (замовник) та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (виконавець) було укладено договір про надання послуг №236/1 2020 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов`язується надавати замовнику за плату наступні послуги: Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском:

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13318

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13317

азотозбірник V = 20 м|; реєст. №13316

азотозбірник V = 20 м3; реєст. № 13315

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13314

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13313

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13312

азотозбірник V = 20 м3; реєст. №13311

котлоагрегат ДКВР 10/13; реєст. №5084/2

за адресою: м. Харків, пр. Московський, 299.

Замовник зобов`язуються оплатити надані послуги на умовах, зазначених у цьому Договорі (нп.1.3.Договору).

Виконавець зобов`язується надати послуги, обумовлені п.1.1. цього Договору, в строк 60 (шістдесят) робочих днів з моменту підписання Договору (п.2.1.Договору).

Здавання послуг виконавцем та приймання їх результатів замовником оформлюється актом приймання-передачі наданих послуг (п.2.2.Договору).

Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів після закінчення надання послуг, повинен підписати акт приймання-передачі послуг або надати мотивовану письмову відмову від їх приймання (п.2.3.Договору).

Згідно з п.2.4. Договору підписання акта приймання-передачі наданих послуг представником замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку.

Відповідно до п.3.3. Договору, замовник зобов`язаний прийняти від виконавця результати надання послуг, якщо надані послуги відповідають умовам Договору, і оплатити їх в розмірі, передбаченому цим Договором.

Ціна на послуги є договірною. Ціна на послуги відображається в протоколі узгодження договірної ціни (Додаток №1) та кошторисі витрат на надання послуг (Додаток №2), що є невід`ємною частиною цього Договору (п.4.1.Договору).

Зміна ціни в односторонньому порядку забороняється (п.4.2.Договору).

Загальна вартість послуг за цим Договором складає 140 229,67 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 23371,61 грн. (п.4.5.Договору).

Оплата за надані послуги здійснюється замовником на підставі отриманого рахунку виконавця (п.5.1.Договору).

Замовник здійснює 100% оплату за надані послуги протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання- передачі наданих послуг (п.5.2.Договору).

Пунктом 6.4. Договору сторони погодили, що у разі порушення строків оплати послуг, передбачених цим Договором, виконавець має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні витрати.

Розірвання даного Договору за загальним правилом, допускається при взаємній згоді сторін. Сторона, яка отримала пропозицію про розірвання Договору, зобов`язана повідомити про згоду або незгоду із подібною пропозицією протягом 20 календарних днів з моменту її отримання (п.8.1.Договору).

Згідно з п.9.1. Договору спори, які виникли при виконанні цього Договору, вирішуються шляхом переговорів уповноважених представників сторін.

У разі неможливості врегулювання суперечок шляхом переговорів, сторони застосовують обов`язковий претензійний порядок. Строк відповіді на претензію 30 календарних днів.

Після закінчення терміну розгляду претензії всі суперечки, розбіжності і конфлікти, що виникли у зв`язку з виконанням цього Договору, а також у разі його зміни або розірвання, підлягають розгляду в Господарському суді Харківської області (п.9.2.Договору).

Згідно з протоколом узгодження цін (Додаток №1 до Договору) та кошторисом витрат на надання послуг (Додаток №2 до Договору) сторонами було досягнуто згоди про розмір договірної ціни на виконання експертного обстеження обладнання, що працює під тиском. Загальна вартість послуг становить: без ПДВ 116858,06 грн., ПДВ 20% 23 371,61 грн., всього з ПДВ 140 229,67 грн.

Відповідно до Акту №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 (надалі - Акт) виконавець здав, а замовник прийняв послуги, які задовільняють умовам договору №236/1 2020 від 25.09.2020, в термін, передбачений Договором. Виконавцем були надані послуги (Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском: Азотозбірники V-20,0 м3, реєстр. №№ 13311-13318; Котлоагрегат ДКВР 10/13, реєстр. № 5084/2) на загальну суму 140229,67 грн.

Згідно з Актом рахунок №1 від грудня 2020 року додається. Замовник підтверджує його отримання. Послуги по договору виконані у повному обсязі, якісно та вчасно. Сторони претензій одна до одної не мають.

Вказаний Акт підписано уповноваженими представниками сторін та засвідчено печаткою замовника.

Проте, як стверджує позивач, станом на сьогоднішній день сума невиконаних прострочених відповідачем фінансових зобов`язань за договором №236/1 2020 від 25.09.2020 складає 140 229,67 грн.

Як свідчать матеріали справи, з метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" було направлено претензію №264-ЕТЦ від 09.03.2021 про сплату суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та % річних.

Як стверджує позивач, відповідачем відповіді на претензію не було надано.

30.08.2021 між Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" та Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" було укладено угоду про заміну сторони правонаступником до договору про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 (надалі - Угода), згідно якої у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" сторони домовилися, що усі права та обов`язки замовника за договором про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 перейшли до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" з 27 серпня 2021 року.

16.09.2021 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №1086-ЕТЦ про сплату суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та % річних на суму 157 522,95 грн.

Як стверджує позивач, відповідачем відповідь на претензію не надано та заборгованість не погашено.

В свою чергу відповідач звернувся до позивача з листом №261г22/126 від 20.09.2021, яким повідомив, що 08.09.2021 Фондом державного майна України, як державним органом приватизації який здійснює повноваження загальних зборів АТ Завод "Електроважмаш" було прийнято рішення про припинення акціонерного товариства "Завод Електроважмаш" шляхом приєднання до акціонерного товариства Українські енергетичні машини та запропонував, у разі наявності кредиторських вимог до АТ "Завод "Електроважмаш", заявити їх у визначені строки.

У відповідь на лист відповідача №261г22/126 від 20.09.2021 позивачем було направлено листа №1131-ЕТЦ від 28.09.2021, яким повідомив про наявність заборгованості у останнього на суму 157 522,95 грн. та просив визнати вимоги у вказаному розмірі.

Відповідач листом №261-22/516 від 21.12.2021 повідомив позивача проте, що при здійсненні процедури приєднання АТ Завод Електроважмаш до АТ Українські енергетичні машини, зобов`язання перед підприємством позивача будуть включені до передавального акту відповідно до бухгалтерського обліку АТ Завод Електроважмаш.

20.09.2022 позивач звернувся до директору Департаменту Управління державними підприємствами Фонду державного майна України з листом №767-ЕТЦ з проханням підтвердити наявність та розмір кредиторської заборгованості позивача.

Згідно листа Фонду державного майна України від 03.30.2022 №10-17-14217 було надано витяг з Передавального акту балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів від Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", де згідно до додатку 15 до передавального акту є кредитор під номером 206 - Державне підприємство "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" із сумою кредиторської заборгованості у розмірі 140 229,67 грн.

Як стверджує позивач, cтаном на сьогодні відповідач не здійснив розрахунків з позивачем, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду із цим позовом.

Доказів сплати відповідачем суми заборгованості матеріали справи не містять.

В свою чергу відповідач наявність заборгованості перед позивачем не спростовує, проте просить суд у вимозі щодо стягнення 1% відсотків річних врахувати клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%, тобто до 240,50 грн. та розрахунок відповідача, у вимозі щодо стягнення втрат від інфляції відмовити в повному обсязі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань) є, зокрема, договір.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було встановлено судом, 25.09.2020 між Державним підприємством "Завод "Електроважмаш" (замовник) та Державним підприємством "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (виконавець) було укладено договір про надання послуг №236/1 2020 згідно умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконавець зобов`язується надавати замовнику за плату надати послуги з експертного обстеження обладнання, що працює під тиском.

30.08.2021 між Акціонерним товариством "Завод "Електроважмаш" та Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" було укладено угоду про заміну сторони правонаступником до договору про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020, згідно якої у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" сторони домовилися, що усі права та обов`язки замовника за договором про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020 перейшли до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" з 27 серпня 2021 року.

Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до Акту №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 виконавець здав, а замовник прийняв послуги, які задовільняють умовам договору №236/1 2020 від 25.09.2020, в термін, передбачений Договором. Виконавцем були надані послуги (Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском: Азотозбірники V-20,0 м3, реєстр. №№ 13311-13318; Котлоагрегат ДКВР 10/13, реєстр. № 5084/2) на загальну суму 140 229,67 грн.

Згідно з Актом рахунок №1 від грудня 2020 року додається. Замовник підтверджує його отримання. Послуги по договору виконані у повному обсязі, якісно та вчасно. Сторони претензій одна до одної не мають.

Дослідивши зазначений Акт судом встановлено, що вказаний Акт підписано уповноваженими представниками сторін та засвідчено печаткою замовника.

Таким чином, факт належного надання позивачем послуг (Експертне обстеження обладнання, що працює під тиском: Азотозбірники V-20,0 м3, реєстр. №№ 13311-13318; Котлоагрегат ДКВР 10/13, реєстр. № 5084/2) відповідачу на загальну суму 140 229,67 грн., підтверджується підписаним сторонами та засвідченим печаткою замовника Актом №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020.

Судом також встановлено, що вартість послуг зазначена в Акті №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 співвідноситься з вартістю послуг визначеною умовами Договору про надання послуг №236/1 2020 від 25.09.2020, протоколом узгодження цін (Додаток №1) до Договору та кошторисом витрат на надання послуг (Додаток №2) до Договору.

Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено сторонами в п.5.1. та п.5.2. Договору, оплата за надані послуги здійснюється замовником на підставі отриманого рахунку виконавця. Замовник здійснює 100% оплату за надані послуги протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання-передачі наданих послуг.

Акт №1 приймання-передач і наданих послуг підписано сторонами 16.12.2020.

Отже, у відповідності до п.5.2. Договору, відповідач повинен був здійснити 100% оплату за надані послуги у строк до 15.01.2021 включно.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем послуг наданих позивачем згідно з Актом №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020 на суму у розмірі 140 229,67 грн.

В свою чергу відповідач не спростовує наявності заборгованості перед позивачем у вказаному розмірі за отримані послуги згідно з Актом №1 приймання-передач і наданих послуг від 16.12.2020.

У відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З огляду на зазначене, враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 140 229,67 грн., а в матеріалах справи такі докази відсутні, керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку про те, що відповідачем належним чином не виконано взяті на себе зобов`язання згідно з Договором №236/1 2020 від 25.09.2020, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 44 178,85 грн. та 1% річних у розмірі 2 416,56 грн. відповідно до п.6.4. Договору.

В свою чергу відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, а саме вимозі щодо стягнення 1% річних на 90%, тобто до суми у розмірі 240,50 грн., а у вимозі щодо стягнення втрат від інфляції відмовити в повному обсязі.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 зазначив, що порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених ст. 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Верховний Суд України підкреслив, що платежі, встановлені ст.625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не накожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 виклав правову позицію щодо застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини 2 статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

В наведеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.".

Відповідно до приписів частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

При цьому відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду згідно з постановою 30.01.2019 у справі №755/10947/17, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Отже, з урахуванням останніх правових позицій, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).

Суд зазначає, що норми ст.625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення % річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Отже, сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, за змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У розумінні положень ст.625 ЦК України, кредитором є будь-яка особа, в якої наявне право грошової вимоги.

При цьому, приписи ст.625 ЦК України про розмір % річних, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір % річних не встановлений договором або законом.

Відповідальність у вигляді % річних та інфляційних втрат сторонами передбачено пунктом 6.4. Договору.

Так, сторони на власний розсуд погодили, що у разі порушення строків оплати послуг, передбачених цим Договором, виконавець має право вимагати оплату 1% річних та інфляційні витрати.

Відтак, з огляду на те, що відповідачем неналежним чином виконано його грошове зобов`язання перед позивачем з оплати наданих послуг, нарахування позивачем 1% річних та інфляційних втрат є правомірним.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року по справі №910/18557/20.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Суд частково погоджується з твердженням відповідача щодо невірного визначення позивачем дати настання зобов`язання з оплати, що призвело до збільшення кількості днів прострочення розрахунку 1% річних.

Як уже було встановлено судом, у відповідності до п.5.2. Договору, відповідач повинен був здійснити 100% оплату за надані послуги протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту підписання уповноваженими сторонами акта приймання- передачі наданих послуг, тобто у строк до 15.01.2021 включно. Отже, прострочення виконання грошового зобов`язання відповідача почалося з наступного дня після закінчення строку, встановленого п.5.2. Договору, а саме з 16.01.2021.

Разом з цим, суд відхиляє доводи відповідача щодо початку нарахування з 18.01.2021 (понеділок) згідно з ч.5 статті 254 Цивільного кодексу України, оскільки згідно п.5.2. Договору строк виконання зобов`язання відповідача обчислюється саме календарними днями, а не робочими. При цьому, вимог щодо нарахування інфляції та % річних на суму боргу виключно в робочі дні або починаючи з робочого дня чинне законодавство України не містить.

Доводи відповідача щодо ненадання позивачем до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього, доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях, є безпідставними, оскільки вимоги щодо надання позивачем вказаних доказів на підтвердження здійснення розрахунку чинне законодавство не передбачає.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 1% річних суд встановив, що дані розрахунки є арифметично не вірними, оскільки у відповідності до методики розрахунків сума інфляційних втрат за прострочення суми боргу у розмірі 140 229,67 грн. за період з 16.01.2021 по 05.10.2022 становить 45 271,10 грн., а 1% річних - 2412,72 грн.

При цьому, суд не може виходити за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

В обґрунтування клопотання щодо зменшення розміру 1% річних представник відповідача зазначає, що позивачем не подано будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за договором. На сьогоднішній момент, підприємство з об`єктивних причин не може самостійно здійснити швидке переорієнтування існуючого запланованого обсягу тягового виробництва на нових замовників. Представник відповідача наголосив, що АТ Завод Електроважмаш внесено до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2017-2020 роках. Наказом Фонду державного майна України №777 від 08.06.2018 року було прийнято рішення про приватизацію ДП Завод Електроважмаш. Отже, можна констатувати, що ділова репутація має вартісну оцінку та враховується як немайновий актив під час проведення приватизаційної процедури. На протязі 2020 року за різними судовими рішеннями стягувались з підприємства штрафні санкції, що кожного разу призводить до зменшення вартості підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків Державі внаслідок недоотримання реальної вартості підприємства.

Разом з цим, представник відповідача зазначив, що підприємство не могло вчасно здійснювати розрахунки з позивачем, оскільки з грудня 2019 року по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі, так станом на 22.07.2021 така заборгованість склала 14,7 млн. грн., а станом на 06.12.2021 - 66,4 млн. грн.

Також, на переконання представника відповідача, хоч порушення зобов`язання і відбулось до початку воєнного стану, фактичне стягнення штрафних санкцій відбувається вже під час активних бойових дій. Зазначив, що декілька будівель АТ «Завод «Електроважмаш» були піддані ворожим обстрілам, та зруйновані. Підприємство несе неабиякі збитки і стягнення додаткових штрафних санкцій є неприпустимим. Оскільки, АТ «Завод «Електроважмаш» має виконувати контракти з АТ «Укргідроенерго» на поставку, ремонт та обслуговування обладнання для електростанцій, для забезпечення безперебійної роботи критичної інфраструктури України та забезпечення енергетичної на економічної незалежності країни.

Наведені представником відповідача підстави не є підставою для зменшення % річних, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; строк прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність/невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Проте, заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати та 1% річних не є штрафними санкціями (неустойкою: штрафом, пенею) в розумінні чинного законодавства, а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто носять компенсаційний характер.

При цьому суд зазначає, що в силу положень ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином відповідач, уклавши Договір №236/1 2020 від 25.09.2020 з позивачем, добровільно став стороною вказаного Договору, а відтак на відповідних умовах зобов`язаний нести всі ризики, пов`язані з порушенням власних зобов`язань, та в тому числі сплачувати передбачені договором % річних та інфляційні витрати за допущені прострочення.

Суд також констатує, що матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем всіх можливих заходів з метою виконання зобов`язань перед позивачем та недопущення виникнення їх прострочення.

Як уже було зазначено судом, відповідно до ст.625 Цивільного Кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за Договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені Договором строки здійснення оплати за надані послуги.

При цьому, як уже було зазначено вище, ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст.625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Внесення відповідача до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації у 2017-2020 роках, наявність у нього заборгованості перед іншими контрагентами та заборгованості по заробітній платі, а також введення воєнного стану, який введено після прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань, не звільняє відповідача від виконання ним відповідних зобов`язань перед позивачем взятих на себе на підставі Договору №236/1 2020 від 25.09.2020.

За таких обставин, оскільки відповідачем добровільно на власний розсуд було взято на себе відповідальність передбачену умовами Договору, в тому числі за прострочення грошового зобов`язання, беручи до уваги наведені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача щодо зменшення суми 1% річних та відмови в задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат.

З огляду на зазначене, суд позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 1% річних задовольняє частково, а саме: суму інфляційних втрат у розмірі 44 178,85 грн. та 1% річних у розмірі 2 412,72 грн.

Аналізуючи судову практику, на яку посилаються сторони, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин.

Проте, виходячи з завдань господарського судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги, враховуючи, що судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилалися сторони.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2 802,32 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, буд. 299; ) на користь Державного підприємства "Придніпровський експертно-технічний центр Держпраці" (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, буд. 1Д; ) суму боргу за договором №236/1 2020 від 25.09.2020 у розмірі 140 229 (сто сорок тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 67 коп., інфляційних втрат у розмірі 44 178 (сорок чотири тисячі сто сімдесят вісім) грн. 85 коп., один відсоток річних відповідно до п.6.4. договору у розмірі 2 412 (дві тисячі чотириста дванадцять) грн. 72 коп., а також суму судового збору у розмірі 2 802 (дві тисячі вісімсот дві) грн. 32 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "28" грудня 2022 р.

Суддя Т.О. Пономаренко