РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2022Справа № 910/9030/20

За позовом Заступника Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька,13/15) в інтересах держави в особі

1) Київської міської державної адміністрації (03680, м. Київ, вул. Дегтярівська, 31, корп.2, ідентифікаційний номер 00022527);

2) Державного концерну "Укроборонпром" (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська,36, ідентифікаційний номер 37854297);

3) Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" (02081, м. Київ, вул. Здолбунівська,2, ідентифікаційний номер 14312358);

За позовом Державного концерну "Укроборонпром"(04119, м. Київ, вул. Дегтярівська,36, ідентифікаційний номер 37854297)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" (01103, м. Київ, вул. Драгомирова,2А, ідентифікаційний номер 38590943)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача-1 Фонд державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова,18/9, ідентифікаційний номер 00032945)

про визнання договору недійсним

в межах справи № 15/175-б

За заявою Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго"

до Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" (ідентифікаційний код 14312358)

про банкрутство

Суддя Д.В. Мандичев

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники учасників:

прокурор офісу Генерального прокурора - Ющенко М.А.

від Київської міської державної адміністрації - Геращенко В.І.

від ДК "Укроборонпром" - Царюк В.В.

від ТОВ "СІФ Інвест" - Пронін Є.І.

від ДП "Київський державний завод "Буревісник" - Хорзіцький В.В.

вільний слухач -ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа №15/175-б про банкрутство Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" (ідентифікаційний код 14312358)

У червні 2020 року ДК "Укроборонпром" (далі - Укроборонпром) і ДП "Київський державний завод "Буревісник" (далі - Завод) звернулись до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору №40-92 від 29.03.2018 про будівництво житлового комплексу по вул. Здолбунівській, 2 у м. Києві, укладеного між ДП "Київський державний завод "Буревісник" та ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" (далі - відповідач, Товариство), та додаткової угоди до цього договору № 01 від 05.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 15/175-б (910/9030/20) від 30.06.2020 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 28.07.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2020 відкладено підготовче засідання суду на 08.09.2020.

Крім того, у липні 2020 року заступник Генерального прокурора в інтересах держави в особі: Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА), ДК "Укроборонпром", ДП "Київський державний завод "Буревісник" також звернувся до Господарського суду м.Києва з позовною заявою про визнання недійсним договору №40-92 від 29.03.2018 та додаткової угоди до цього договору №01 від 05.04.2018.

Ухвалою Господарського суду міста Києва №15/175-б (910/11122/20) від 04.08.2020 відкрито провадження у справі , підготовче засідання призначено на 08.09.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 №15/175-б (910/11122/20 задоволено клопотання Заступника Генерального прокурора про об`єднання справ в одне провадження. Об`єднано в одне провадження справи 15/175-б (910/11122/20) та 15/175-б (910/9030/20) та присвоєно об`єднаній справі номер 15/175-б (910/9030/20).

Ухвалою господарського суду м. Києва від 09.02.2021 у справі № 910/9030/20 (15/175-б) (суддя Пасько М.В.) позов задоволено повністю. Визнано недійсними договір №40-92 від 29.03.2018 про будівництво житлового комплексу по вул. Здолбунівській, 2 у м.Києві, укладений між ДП "Київський державний завод "Буревісник" та ТОВ "СІФ ІНВЕСТ", а також додаткову угоду до цього договору № 01 від 05.04.2018.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 ухвалу Господарського суду м.Києва від 09.02.2021 у справі № 910/9030/20 скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних заяв Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі: Київської міської державної адміністрації, ДК "Укроборонпром", ДП "Київський державний завод "Буревісник", а також ДК "Укроборонпром" і ДП "Київський державний завод "Буревісник" до ТОВ "СІФ ІНВЕСТ", за участю Фонду державного майна України про визнання недійсним договору №40-92 від 29.03.2018 про будівництво житлового комплексу по вул. Здолбунівській,2 у м.Києві, укладеного між ДП "Київський державний завод "Буревісник" та ТОВ "СІФ ІНВЕСТ", і додаткової угоди до цього договору №01 від 05.04.2018 у межах справи №15/175-б.

Постановою Верховного Суду від 22.09.2021 касаційні скарги Державного концерну "Укроборонпром" та Заступника Генерального прокурора - задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2021 та ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.02.2021 у справі № 910/9030/20 - скасовано. Справу № 910/9030/20 у скасованій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №15/175-б (910/9030/20) передано для розгляду судді Мандичеву Д.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 прийнято до свого провадження справу №15/175-б (910/9030/20) за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі 1) Київської міської державної адміністрації;2)Державного концерну "Укроборонпром"; 3) Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник"; за позовом Державного концерну "Укроборонпром"; Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача-1 Фонд державного майна України (далі - Фонд) про визнання договору недійсним, підготовче засідання призначено на 12.01.2022.

04.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли письмові пояснення ДК "Укроборонпром".

10.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача про відкладення судового засідання

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 відкладено підготовче засідання у справі №15/175-б (910/9030/20) на 14.02.2022.

07.02.2022 до суду надійшли письмові пояснення Фонду державного майна України.

14.02.2022 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" надійшли письмові пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 відкладено підготовче засідання у справі на 02.03.2022. Позов Державного концерну "Укроборонпром" та Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" про визнання недійсним договору №40-92 від 29.03.2018 про будівництво житлового комплексу по вул. Здолбунівській,2 у м. Києві, укладеного між Державним підприємством "Київський державний завод "Буревісник" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіф Інвест", та додаткової угоди до цього договору №01 від 05.04.2018 в частині вимог Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" залишено без розгляду.

22.02.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли заперечення відповідача проти пояснень Фонду державного майна України.

Водночас, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб.

За наведених обставин призначене на 02.03.2022 судове засідання з розгляду справи № 910/9030/20 не відбулося з об`єктивних причин, що не залежать від суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2022 призначено підготовче засідання на 29.06.2022.

08.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив ДП "Буревісник" на позовні заяви.

08.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла заява ДП "Буревісник" про долучення до матеріалів справи копії статут товариства та звіту про оцінку майна.

29.06.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла відповідь прокуратури на відзив ДП "Буревісник".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 відкладено підготовче засідання на 13.07.2022.

13.07.2022 від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2022 відкладено підготовче засідання на 07.09.2022.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.09.2022 закрито підготовче провадження у справі № 910/9030/20. Призначено справу № 910/9030/20 до розгляду по суті на 05.10.2022.

04.10.2022 до суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.10.2022 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 26.10.2022.

Судове засідання, призначене на 26.10.2022, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Мандичева Д.В у відпустці.

Після виходу судді Мандичева Д.В. з відпустки, суд ухвалою від 31.10.2022 призначив розгляд справи по суті на 30.11.2022.

29.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача про відкладення судового засідання.

У судове засідання, призначене на 30.11.2022, з`явилися представники позивачів. Представники відповідача у судове засідання не з`явилися, надомість надіслали заяву про відкладення судового засідання.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статей 42, 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Із матеріалів справи слідує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" неодноразово зверталося до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи, зокрема, такі клопотання відповідачем подавалися 13.07.2022 перед призначеним на 13.07.2022 судовим засіданням, та 04.10.2022 перед призначеним на 05.10.2022 судовим засіданням.

У заяві від 29.11.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" також просило відкласти розгляд справи, посилаючись на те, що представник відповідача Євген Пронін наразі перебуває закордоном із гуманітарною місією, а також бере участь у міжнародному легкоатлетичному Конгресі. До вказаної заяви відповідачем долучено копію витягу із наказу Чернівецької обласної військової адміністрації Чернівецької обласної державної адміністрації від 24.11.2022 № 179 "Про виїзд за межі України в умовах правового режиму воєнного стану", відповідно до якого Євгена Проніна визнано таким, що має право на виїзд за межі України до 31.12.2022 включно на підставі клопотання громадської спілки "Федерація легкої атлетики України" від 22.11.2022 № 11-811.

За наслідками судового засідання 30.11.2022 судом була постановлена ухвала, якою було відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" про відкладення судового засідання, вирішено відкласти судове засідання на 12.12.2022.

До судового засідання 12.12.2022 з`явився прокурор та підтримав поданий позов, просив позовні вимоги задовольнити з урахуванням письмових пояснень доучених до матеріалів справи.

Представник КМДА під час судового засідання надав свої пояснення по суті заявленого позову, позов просив задовольнити.

Також, під час судового засідання представник Укроборонпрому просив позовні вимоги задовольнити та визнати недійснім спірний договір та додаткову угоду до нього, посилаючись на обставини та факти, викладені у позові та додаткових письмових поясненнях.

У свою чергу представники Заводу та Товариства проти позову заперечували, навівши доводи, викладені у відзивах та додаткових письмових поясненнях, запереченнях тощо.

Фонд не направив свого представника для участі в судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 12.12.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений частиною 6 статті 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.03.2018 між ДП "Київський державний завод "Буревісник" (Сторона 1) та ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" (Сторона 2) укладено договір № 40-92 про будівництво житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 2 (далі - договір), відповідно до пункту 2.1 якого сторони зобов`язуються збудувати об`єкт згідно з проектно-кошторисною документацією за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 2.

Об`єктом будівництва, згідно з пунктом 1.1.4 договору є житловий комплекс з об`єктами інженерно-транспортної інфраструктури, згідно з містобудівними умовами та обмеженнями й іншими вихідними даними, який планується побудувати на частині земельної ділянки в межах будівельного майданчика, а також будь-які інженерно-технічні споруди, безпосередньо з ним пов`язані (далі - об`єкт).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що ДП "Київський державний завод "Буревісник" передає ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" частину функцій замовника.

У пункті 2.4 договору сторони погодили, що фінансування будівництва здійснюється ТОВ "СІФ ІНВЕСТ".

Об`єктом забудови є земельна ділянка площею 9,5071 га, яка є частиною ділянки загальною площею 15,6 га та належить ДП "Київський державний завод "Буревісник" на праві постійного користування (пункт 3.1 договору).

Оформлення права на частину земельної ділянки з цільовим призначенням, що дозволяє здійснити будівництво, утримання і обслуговування об`єкта, є зобов`язанням ДП "Київський державний завод "Буревісник". Права, обов`язки та відповідальність сторін відповідно до договору виникають з моменту виконання ДП "Київський державний завод "Буревісник" зазначеного зобов`язання. ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" зобов`язана надати організаційне та методологічне сприяння у виконанні зазначеного обов`язку ДП "Київський державний завод "Буревісник" (пункт 3.2 договору).

Водночас, у пункті 3.3 договору сторони передбачили, що право користування частиною земельної ділянки внаслідок виконання договору не переходить до ТОВ "СІФ ІНВЕСТ". ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" має право використовувати будівельний майданчик відповідно до вимог законодавства України у сфері містобудування на підставі договорів капітального будівництва, укладених у межах цього Договору.

ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" приймає на себе виконання частини функцій Замовника будівництва об`єкта, у тому числі: отримання вихідних даних на проектування, розроблення та погодження проектно-кошторисної документації, забезпечення будівництва проектно-кошторисною документацією, оформлення в установленому порядку дозвільних документів на будівництво об`єкту (пункт 4.1.1 договору).

Відповідно до пункт 4.1.5 договору ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" здійснює будівництво відповідно до рішень і дозволів уповноважених державних органів і органів місцевого самоврядування, з дотриманням законів, будівельних норм і правил, що діють в Україні, у строгій відповідності з вимогами проектної документації та умовами договору.

Згідно з пунктом 4.2.2 договору ДП "Київський державний завод "Буревісник" зобов`язане передати ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" будівельний майданчик на період будівництва протягом 3-х робочих днів з дати підписання цього договору.

Сторони домовились, що за виконання частини функцій замовника ДП "Київський державний завод "Буревісник" отримує у власність частину Об`єкта у вигляді окремих квартир та нежилих приміщень Об`єкта у розмірі 8% від загальної площі квартир Об`єкта та 8% від загальної площі нежилих приміщень Об`єкта. Вартість частини Об`єкта, що отримує ДП "Київський державний завод "Буревісник", буде встановлена Сторонами у додатковій угоді (пункт 7.1 договору).

05.04.2018 ДП "Київський державний завод "Буревісник" та ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" було укладено додаткову угоду № 01 до Договору №40-92 від 29.03.2018, якою визначено, що вартість наявного в межах земельної ділянки майна ДП "Київський державний завод "Буревісник" і вартість права користування земельною ділянкою загалом становлять 88 763 800 грн (пункт 1 додаткової угоди). У разі, якщо вартість частки Сторони 1, визначена згідно з п. 7.1 договору, буде менше ніж 88 763 800 грн., то частку Сторони 1 буде збільшено до цієї суми (пункт 3 додаткової угоди). ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" у повному обсязі фінансує всі витрати, пов`язані з оформленням та зміною цільового призначення земельної ділянки, а також демонтажем списаних споруд (п. 4 Додаткової угоди).

У межах розгляду цієї справи Товариством до суду була надана копія додаткової угоди № 02 від 11.02.2022, якою були внесені зміни до додаткової угоди № 01 від 05.04.2018, зокрема, визначено, що вартість наявного в межах земельної ділянки майна ДП "Київський державний завод "Буревісник" і вартість права користування земельною ділянкою площею 9,5071 га, загалом складають 235 735 345,00 грн (пункт 1 додаткової угоди). У разі, якщо вартість частки Сторони 1, визначена згідно з п. 7.1 договору, буде менше ніж 235 735 345,00 грн, то частку Сторони 1 буде збільшено до цієї суми (пункт 3 додаткової угоди).

Предметом позовів у даній справі є вимоги ДК "Укроборонпром", а також вимоги заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації, ДК "Укроборонпром", ДП "Київський державний завод "Буревісник" про визнання недійсними договору від 29.03.2018 № 40-92 про будівництво житлового комплексу по вул. Здолбунівській, 2 у м. Києві та додаткової угоди до нього № 01 від 05.04.2018.

Позовна заява ДК "Укроборонпром" обґрунтована тим, що з огляду на вартість предмету договору, останній є значним господарським зобов`язанням і в порушення статті 732 ГК України був укладений ДП "Київський державний завод "Буревісник" за відсутності згоди органу, до сфери управління якого належить підприємство - ДК "Укроборонпром".

Разом з тим, підставами для визнання недійсними договору та додаткової угоди прокурор зазначив, те, що сторонами було порушено порядок укладення договору про спільну діяльність, договір укладено неуповноваженою особою за відсутності рішення про надання органом, до сфери управління якого належить підприємство, згоди на вчинення значного господарського зобов`язання, виконання договору змінить правовий статус нерухомого майна, яке не могло бути відчужене, договір передбачає використання землі для цілей, які не входять до видів діяльності ДП "Київський державний завод "Буревісник", а також наголосив на наявність заборони на вчинення правочину під час процедури банкрутства.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог Укроборонпрому та Прокурора Товариство та Завод у своїх відзивах при першому судовому розгляді, а також на новому розгляді цієї справи, стверджували про те, що вимоги Статуту та Закону України «Про особливості управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі» щодо обов`язкової згоди органу управління (Укроборонпрому) при укладанні правочинів розповсюджуються на договори про спільну діяльність. Водночас за твердженнями Заводу та Товариства спірний договір за своєю правовою природою не є договором про спільну діяльність, а є змішаним правочином, зокрема, поєднує в собі ознаки інвестиційного договору та договору підряду. Крім того, Товариство стверджувало, що Укроборонпромом було надане погодження на укладення спірного договору на засіданні комітету кредиторів ДП «КДЗ «Буревісник» 05.03.2018.

У свою чергу, Укроборонпром у своїх письмових поясненнях та відповіді на відзив зазначав, що спірний договір є змішаним правочином, який також має ознаки договору про спільну діяльність та одночасно є значним правочином, згоду на укладення якого ним не було надано.

Фонд в своїх письмових поясненнях стверджує про наявність підстав визнання спірного договору та додаткової угоди до нього недійсними, оскільки вказані правочини суперечать пунктам 5 та 21 Порядку списання об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1314 від 08.11.2007.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги висновки Верховного Суду в постанові від 22.07.2021, суд дійшов висновку про наступне.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України (далі - ГК України) унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між Заводом та Товариством договору про будівництво, суд дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою вказаний правочин є договором про спільну діяльність.

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі статтею 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Метою спільної діяльності може бути як господарська (інвестування, виконання робіт, надання послуг, будівництво об`єктів промисловості, торгівлі, житла, тощо), так і не господарська (вирішення питань, що стосуються спільних інтересів територіальних громад, тощо) мета.

Аналіз умов договору № 40-92 про будівництво житлового комплексу від 29.03.2018 вказує на те, що такий договір за своєю правовою природою має загальні ознаки договору про спільну діяльність, а саме: спільна мета - будівництво об`єкта; сторони об`єднують зусилля (ресурси) - здійснюватимуть кожна у своїй частині функції замовника-забудовника за таким розділом: Товариство виконує всі функції забудовника, включно із укладанням договорів на виконання проектних робіт, будівельно-монтажних робіт, вибором генерального проектувальника, укладанням договорів з підрядними та субпідрядними організаціями, будівництвом тощо. Завод здійснює функції землекористувача. Крім того, Сторони передбачили, що разом братимуть участь у здачі об`єкта в експлуатацію; участь у результатах спільних дій - Завод за виконання частини функцій замовника (тобто фактично за надання доступу до земельної ділянки для будівництва) отримує у власність частину збудованого Об`єкта у вигляді окремих квартир та нежилих приміщень Об`єкта у розмірі 8% від загальної площі квартир та 8% від загальної площі нежилих приміщень (пункт 7.1 договору). Права власності на решту Об`єкта за виконання функцій замовника отримує Товариство (пункт 7.2 договору). Водночас, відповідно до пункту 3 додаткової угоди (в редакції додаткової угоди № 02 від 11.02.2022), якщо вартість частки Заводу в Об`єкті буде меншою ніж 235 735 345,00 грн, частку Заводу буде збільшено до цієї суми.

Отже, при укладанні спірного договору була визначена певна мета, права та обов`язки сторін і вклади кожного учасника, у зв`язку з чим спірний договір був укладений з ціллю створити певні правові наслідки.

При цьому те, що спірним договором (з урахуванням додаткових угод) не передбачено змін правового режиму майна Сторін на спільне майно, а фінансування будівництва здійснюватиметься лише Товариством без розподілу між Сторонами ризиків та відповідальності або не встановлено особливостей бухгалтерського обліку діяльності, лише свідчить про невідповідність договору, деяким ознакам договору простого товариства, тобто одного з видів договору про спільну діяльність, пов`язаного з об`єднанням вкладів, і не спростовує того факту, що цей договір має загальні ознаки договору про спільну діяльність.

Суд критично оцінює доводи Товариства та Заводу щодо наявності ознак змішаного договору, який містить елементи зобов`язальних правовідносин у сфері інвестування (інвестиційний договір), підряду (договір підряду) та інших зобов`язальних правовідносин, виникнення та існування яких не суперечить положенням актів цивільного та господарського законодавства з урахуванням обставини триваючої процедури банкрутства Заводу. У такому випадку питання використання/списання/відчуження об`єктів нерухомості боржника повинно бути врегульовано ще й згідно положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакцій чинній на момент укладення спірного договору).

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи Заводу та Товариства щодо наявності у спірному правочині ознак інвестиційного договору продиктовані тим, що саме Товариство позиціювало себе, як інвестора Заводу в процедурі банкрутства останнього. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що на засіданні комітету кредиторів 07.10.2016, оформленого протоколом № 13, копія якого наявна у матеріалах справи, Товариство було обране потенційним інвестором. При цьому, у вказаному рішенні комітету кредиторів також вказано про формування фонду фінансування витрат, пов`язаних зі справою про банкрутство Заводу, за рахунок наповнення вказаного фонду саме Товариством.

Відповідно до пунктів 1.1, 4.1 Статуту ДП «Київський державний завод «Буревісник», останнє є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром».

Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Статтею 75 ГК України визначено, що державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з вимогами статті 66 ГК України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Єдиний майновий комплекс підприємства визнається нерухомістю і може бути об`єктом купівлі- продажу та інших угод на умовах і в порядку, визначених цим Кодексом та законами, прийнятими відповідно до нього. Реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України.

Списання з балансу неповністю амортизованих основних фондів, а також прискорена амортизація основних фондів державного комерційного підприємства можуть проводитися лише за згодою органу, до сфери управління якого входить це підприємство.

Відповідно до вимог статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Згідно з вимогами статті 171 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать єдині майнові комплекси державних підприємств або їхніх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині 1 статті 148 цього Кодексу.

Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб`єкти.

Згідно із Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (чинний на момент укладання договору) ДП «КДЗ «Буревісник» входило до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» (статті 1) встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Відповідно до вимог частини 8 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Аналогічні обов`язки та повноваження стосовно майна ДП «Київський державний завод «Буревісник» визначено в пунктах 4.5-4.7, 4.9 Статуту цього підприємства, у тому числі визначено, що підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним і фізичним особам, крім випадків передбачених законом.

Нерухоме майно не може бути відчужене, вилучене та передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути його відчуження.

За матеріалами справи нежитлові будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці площею 9,5071 га по вул. Здолбунівській, 2 у м. Києві, належать на праві власності Державному концерну «Укроборонпром» та закріплені на праві господарського відання за ДП «КДЗ «Буревісник».

За умовами спірного договору, об`єктом забудови є земельна ділянка площею 9,5071 га, яка є частиною ділянки загальною площею 15,6 га та належить ДП «КДЗ «Буревісник» на праві постійного користування (пункт 3.1 Договору).

Згідно з п. 4.2.2 Договору ДП «КДЗ «Буревісник» зобов`язане передати на період будівництва будівельний майданчик ТОВ «СІФ ІНВЕСТ».

Таким чином, з метою виконання зазначених умов договору державне підприємство мало передати в якості будівельного майданчика площу земельної ділянки з розташованими на ній будівлями, які належать до основних фондів цього підприємства, тобто фактично передало/безоплатно відчужило об`єкти нерухомості державної власності приватному суб`єкту господарювання в порушення наведених норм законодавства та положень Статуту.

Механізм списання об`єктів державної власності визначається Порядком списання об`єктів державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1314 від 08.11.2007.

Відповідно до пункту 5 Порядку списання об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 №1314, списання майна здійснюється суб`єктом господарювання, на балансі якого воно перебуває, на підставі прийнятого суб`єктом управління рішення про надання згоди на його списання. Рішення про надання згоди на списання нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва (незавершених капітальних інвестицій в необоротні матеріальні активи) приймається суб`єктом управління лише за погодженням з державним органом приватизації за місцезнаходженням суб`єкта господарювання.

17.10.2018 ДК «Укроборонпром» прийнято наказ № 362 «Про надання згоди на списання майна державного підприємства «Київський державний завод «Буревісник», згідно з яким майно підлягало списанню до 01.10.2019. Установлено, що будівлі та споруди існували на момент укладення договору та додаткової угоди до нього, що підтверджується змістом договору, з якого також слідує, що обов`язок демонтажу будівель та споруд покладено на ТОВ «СІФ ІНВЕСТ».

Зазначене свідчить про те, що дії ДП «КДЗ «Буревісник» спрямовані на ініціювання питання про списання основних фондів державного підприємства мали на меті підготовку будівельного майданчика.

Разом з тим, відносно ДП «КДЗ «Буревісник» ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2011 у справі № 15/175-6 порушено провадження у справі про банкрутство. Цією ж ухвалою відносно боржника введено процедуру розпорядження майном та заборонено посадовим особам боржника вчиняти дії щодо відчуження майна, реорганізації чи ліквідації юридичної особи, укладання угод про зазначене з іншими суб`єктами підприємницької діяльності, а також заборонено посадовим особам боржника або власнику його майна чи уповноваженому ним органу або іншим особам вчиняти певні дії щодо майнових активів боржника. Заборона вчинення дій щодо відчуження майна боржника та укладення угод була чинною на момент укладення оспорюваного договору. Доказів протилежного сторонами до матеріалів справи не додано.

Як вбачається з матеріалів справи, державне підприємство перебуває у процедурі розпорядження майном, строк якої неодноразово продовжувався за клопотаннями розпорядника майна ухвалами місцевого господарського суду. Під розпорядженням майном, згідно з приписами статті 1 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент укладення договору) розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника та проведення аналізу його фінансового становища.

Отже, основною метою процедури розпорядження майном у процедурі банкрутства є забезпечення збереження та ефективного використання майнових активів боржника тощо.

З урахуванням обставин спірних правовідносин, ініціювання питання про списання основних фондів майна боржника у процедурі банкрутства мало на звільнення земельної ділянки задля подальшої її забудови згідно умов оспорюваного договору. При цьому, за твердженнями прокурора, які не спростовані іншими учасниками справи, кінцевий результат виконання умов оспорюваного договору не поновить та не покращить фінансове становище боржника, натомість призведе лише до втрати об`єктів нерухомості державної власності.

Разом з тим, земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з вимогами статті 65, 66 Земельного кодексу України землями промисловості визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам для здійснення відповідної діяльності. До земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд.

Згідно зі статтями 13, 16, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцевими державними адміністраціями вирішуються питання, серед інших, використання землі, а також здійснюється державний контроль за їх використанням та охороною. Місцеві державні адміністрації в галузі використання та охорони земель, природних ресурсів і охорони довкілля розпоряджаються землями державної власності.

Водночас відповідно до вимог статті 38 ЗК України здійснення житлової забудови в межах населених пунктів здійснюється на землях з цільовим призначенням: землі житлової та громадської забудови. За вимогами статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Станом на час укладання договору, земельна ділянка по вул. Здолбунівській, 2 у м. Києві загальною площею 15,6331 га (кадастровий номер :90:142:0003) з цільовим призначенням - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості перебувала у постійному користуванні ДП "Київський державний завод "Буревісник". Зазначена земельна ділянка перебувала у власності держави, розпорядження якою належало до повноважень Київської міської державної адміністрації.

Київська міська державна адміністрація як власник земельної ділянки площею 15,6 га (кадастровий номер :90:142:0003) будь-яких дозволів ДП «КДЗ «Буревісник» на її відчуження, здійснення забудови або зміну цільового використання, у тому числі її частиною площею 9,5071 га (кадастровий номер :90:142:0050), на якій розміщуються нерухомі об`єкти Державного концерну «Укроборонпром», не надавала.

До Київської міської державної адміністрації звернення щодо надання дозволів на розроблення документації із землеустрою, у тому числі для здійснення будівництва на земельній ділянці з кадастровими номерами :90:142:0003 та :90:142:0050, з відповідними клопотаннями не надходили.

Суд відзначає, що після припинення права постійного користування Заводу земельною ділянкою площею 15,6 га (кадастровий номер :90:142:0003), останньому були передані земельні ділянки площею 9,5071 га (кадастровий номер) :90:142:0050 та площею 6,1260 га (кадастровий номер :90:142:0060), утворені шляхом поділу на праві постійного користування.

Статтею 92 Земельного кодексу України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Водночас, право розпорядження це можливість власника речі визначати її фактичну і юридичну долю.

З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку, що Київською міською державною адміністрацією було передано Заводу земельні ділянки лише для володіння та користування. При цьому таке користування земельними ділянками мало лише за їхнім цільовим призначенням, яке на час укладання правочину не передбачало можливості будівництва житла, а отже, ДП «КДЗ «Буревісник» не могло брати на себе зобов`язання щодо розпорядження земельною ділянкою, яке передбачало зміну цільового призначення земельної ділянки, оскільки ці питання належать до компетенції власника - Київської міської державної адміністрації.

Київська міська державна адміністрація як власник земельної ділянки державної форми власності жодного рішення про зміну цільового використання або передачу її третім особам у користування не приймала.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), суб`єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від суб`єктивного права власності на землю та суб`єктивного права оренди. Хоча власники землі та орендарі поряд із повноваженнями щодо володіння та користування наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені.

При цьому чинним земельним законодавством не передбачено права постійного землекористувача передавати земельну ділянку у вторинне користування.

Право постійного користування не надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто, розпоряджатися нею, у тому числі шляхом надання її в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення цих функцій.

Завод, уклавши оспорюваний договір, не маючи при цьому необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження земельною ділянкою державної власності, усупереч вимогам законодавства, фактично розпорядився її частиною, зробивши її внеском у спільну діяльність для будівництва житлового комплексу.

За приписами частиною 1 статті 212 ЦК України передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Так, судом враховані умови пункту 3.2 договору, яким передбачено, що оформлення права на частину земельної ділянки з цільовим призначенням, що дозволяє здійснити будівництво, утримання і обслуговування об`єкта, є зобов`язанням ДП "Київський державний завод "Буревісник". Права, обов`язки та відповідальність сторін відповідно до договору виникають з моменту виконання ДП "Київський державний завод "Буревісник" зазначеного зобов`язання. ТОВ "СІФ ІНВЕСТ" зобов`язана надати організаційне та методологічне сприяння у виконанні зазначеного обов`язку ДП "Київський державний завод "Буревісник".

Системний аналіз змісту вказаного пункту договору, дає підстави дійти висновку про те, що сторонами було узгоджено момент набуття чинності спірним договором як відкладальну обставину, якою є оформлення Заводом права на частину земельної ділянки з цільовим призначенням, що дозволяє здійснити будівництво, утримання і обслуговування об`єкта. Беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту такого оформлення земельної ділянки, сторонами протилежного не доведено, суд дійшов висновку про ненастання відкладальної обставини, що ставить під сумнів факт набуття чинності спірним договором.

Водночас, предметом правового аналізу та дослідження у межах цієї справи є факт дотримання чи недотримання приписів чинного законодавства України на момент укладення спірного договору та додаткової угоди до нього.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статті 203 ЦК України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін під час укладення договору № 40-92 від 29.03.2018 про будівництво житлового комплексу за адресою: м. Київ, вул. Здолбунівська, 2 та додаткових угод до нього.

Таким чином, проаналізувавши наявні у справі докази у взаємному зв`язку з запереченнями проти позову Заводу та Товариства, а також обставини укладення спірного договору та додаткової угоди до нього, судь дійшов висновку про те, що воля сторін спрямована на спільну діяльність сторін договору шляхом об`єднання своїх вкладів (від державного підприємства - будівельний майданчик, від товариства - грошові кошти для розроблення документації та здійснення будівництва) з метою будівництва житлового комплексу та подальшим розподіленням результату такого будівництва, при цьому мета такої діяльності реалізовується у тому числі за рахунок об`єктів нерухомості державної форми власності державного підприємства, яке перебуває в процедурі банкрутства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За таких обставин внаслідок укладення вказаного правочину створено передумови для протиправного використання та розпорядження державними землями, а також розташованими на них об`єктами нерухомості, що є порушенням інтересів держави в особі Київської міської державної адміністрації, Державного концерну «Укроборонпром» та ДП «КДЗ «Буревісник».

Предметом доказування у будь-якій господарській справі є лише ті факти, які обґрунтовують заявлені вимоги або мають інше матеріально-правове значення для вирішення господарської справи по суті і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на викладене, з урахуванням положень статей 203, 215 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору від 29.02.2018 та, відповідно, й додаткової угоди до нього.

Водночас, з урахуванням вимог положень частин 1, 10 статті 78, частини 3 статті 732 Господарського кодексу України, якщо сума переданих зобов`язань, що становить предмет спірних правочинів, перевищує більше 25 відсотків вартості активів, то вчинення таких правочинів потребує отримання рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання від органу, до сфери управління якого належить підприємство. Укладення таких правочинів за відсутні такої згоди є перевищенням повноважень з боку підприємства, що відповідно до положень частини 2 статті 203, частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання їх недійсними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 922/1362/17.

Згідно з балансом (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2017 вартість активів ДП «КДЗ «Буревісник» становила 152 079 000 грн, отже вартість частини державного підприємства, що є предметом договору, становить 58,4% (88 763 800 грн, як то передбачено додатковою угодою № 01) вартості активів цього підприємства.

Спірним договором передбачено передачу без відповідного рішення органу управління та органу виконавчої влади від ДП «КДЗ «Буревісник» до Товариства будівельного майданчику, розташованого на земельній ділянці площею 9,5071 га (кадастровий номер :90:142:0050), нормативно-грошова оцінка якої складає 120 973 051,28 грн. Вказані обставини спростовують доводи Заводу та Товариства про відсутність наміру відчуження активів ДП «КДЗ «Буревісник», що у свою чергу унеможливлює тлумачення договору , як значного.

Таким чином, ДП «КДЗ «Буревісник» усупереч вимогам зазначеного законодавства укладено договір та додаткову угоду до нього за відсутності згоди органу, до сфери управління якого належить підприємство, на вчинення значного господарського зобов`язання, що дає підстави для визнання їх недійсними відповідно до положень цивільного законодавства.

При цьому, суд вважає хибним твердження Товариства про наявність згоди ДК "Укроборонпром" на укладення спірного логовору, висловлену на комітеті кредиторів у 2017 році, оскільки на відповідному комітеті кредиторів ДП "КДЗ "Буревісник" було ухвалене рішення про можливість укладення договору про будівництво із врахуванням зауважень, проте, погодження з боку ДК "Укроборонпром" остаточної редакції договору матеріали справи не містять.

Беручи до уваги факт звернення ДК "Укроборонпром" із позовом про визнання недійсним спірного договору, додатково засвідчує факт відстуності його згоди на укладення вказаного правочину.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, що вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.

Відповідно до статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Відповідно до положень статтей 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

З системного аналізу викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав визнання спірного договору та додаткової угоди недійсною на підставі частини 1 статті 203 ЦК України, при цьому сторонами вказаного правочину були допущене порушення не лише норм земельного законодавства України, а й приписів Господарського кодексу України.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне зауважити, що у матеріалах справи наявна копія експертного висновку від 16.11.2017 № 126/437, складеного Інститутом держави і права ім. В.І. Корецького, відповідно до якого - проект договору відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема вимогам Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України; правовідносини, які виникають між сторонами не можуть вважатись спільною діяльності, а сам досліджуваний проект договору не відноситься до категорії договорів про спільну діяльність; здійснення будівництва житлового комплексу по вул. Здолбунівській, 2 у м. Києві на умовах, визначених у досліджуваному проекті договору, не є формою відчуження такої земельної ділянки; керівник ДП «КДЗ «Буревісник» уповноважений на укладення досліджуваного договору.

Так, згідно з статтею 109 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Зі змісту статей 108-109 ГПК України вбачається, що висновок науково- правової експертизи не є доказом законності дій сторін оспорюваного договору, а є вираженням суб`єктивної думки експерта по даному питанню, тому його прийняття та врахування є правом, а не обов`язком суду. При цьому, такий висновок може стосуватися лише передбачених господарським процесуальним кодексом України, питань - застосування аналогії закону чи аналогії права чи змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.

Натомість, зазначений висновок експерта в галузі права (від 16.11.2017 № 126/437) стосується практичного застосування питань законодавства України, при цьому питання, визначені приписами статті 108 Господарського процесуального кодексу України, в межах даної справи не виникали.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за позовом Укроборонпрому та Прокурора покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі 1) Київської міської державної адміністрації;2) Державного концерну "Укроборонпром";3) Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" та позовні вимоги Державного концерну "Укроборонпром" задовольнити повністю.

2. Визнати недійсними Договір №40-92 від 29.03.2018 року про будівництво житлового комплексу за адресою : м. Київ, вул.Здолбунівська, 2 та додаткову угоду №1 від 05.04.2018, укладені між Державним підприємством "Київський державний завод "Буревісник" та Товариством з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" (01103, м. Київ, Печерський район, вул. Драгомирова, буд. 2-А; ідентифікаційний код 38590943) на користь Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15; ідентифікаційний код 00034051, р/р 11А0000164 в ДКСУ м. Києва) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102, 00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок)

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІФ ІНВЕСТ" (01103, м. Київ, Печерський район, вул. Драгомирова, буд. 2-А; ідентифікаційний код 38590943) на користь Державного концерну «Укроборонпром» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102, 00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 копійок).

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення складено 09.01.2023

Суддя Д.В. Мандичев