ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Справа№ 911/938/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання від 18.10.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 (повний текст рішення складено 06.08.2021)

у справі № 911/938/21 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро»

до Державного підприємства «Чайка»

прo стягнення 267 436,47 грн

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року Приватне підприємство «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (далі ПП «Торговий дім «Фонтекс-Агро», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовними вимогами до Державного підприємства «Чайка» (далі ДП «Чайка», відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 267 436,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором постачання паливо-мастильних матеріалів № 633 від 10.10.2019, в частині здійснення розрахунків.

У відзиві на позовну заяву, відповідач заперечив проти задоволення позову, просив зменшити штрафні санкції, та подав заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.07.2021 позовні вимоги Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро» до Державного підприємства «Чайка» прo стягнення 267 436,47 грн задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Державного підприємства «Чайка» на користь Приватного підприємства «Торговий дім «Фонтекс-Агро» 199 557,12 грн боргу, 45 133,64 грн пені, 14 593,94 грн інфляційних втрат, 8 151,77 грн 3 % річних та 4011,55 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Чайка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі №911/938/21 та ухвалили нове рішення, яким у позові відмовити. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №911/938/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Дикунська С.Я., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2021 апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі № 911/938/21 залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків.

08.10.2021 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2021 поновлено Державному підприємству «Чайка» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021, справу призначено до розгляду на 25.11.2021. Зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі №911/938/21 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 25.11.2021 у справі 911/938/21 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2021 прийнято справу 911/938/21 у визначеному складі колегії суддів, справу призначено до розгляду на 27.01.2022.

18.11.2021 від учасників судового процесу до Північного апеляційного господарського суду надійшла спільна заява про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

До вказаної заяви сторонами додано копію статуту ДП «Чайка», копію виписки з ЄДР ДП «Чайка», копію листа Державного управління справами № 14-04/14.1/2349/21 від 23.07.2021, оригінал мирової угоди від 22.10.20021за підписом генерального директора ДП «Чайка» Мельничук А.А. та директора ПП «Торговий дім «Фонтекс-Агро» Ріпко О.А.

Судове засідання 27.01.2022 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Шаптали Є.Ю. на лікарняному. Після виходу судді з лікарняного ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2022 справу призначено до розгляду на 24.03.2022.

Однак, судове засідання 24.03.2022 не відбулося оскільки, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, від 18 04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні, зокрема до 21 листопада 2022 року.

Відповідно до п. 1 наказу Голови Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2022 «Про встановлення особливого режиму роботи Північного апеляційного господарського суду в умовах воєнного стану» встановлено тимчасово до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров?ю та безпеці відвідувачів суду, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України зупинено здійснення судочинства Північним апеляційним господарським судом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2022 справу призначено до розгляду на 28.07.2022.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

28.07.2022 розгляд справи відкладено на 22.09.2022. Судом апеляційної інстанції звернуто увагу представника відповідача по необхідність усунення недоліків (технічних помилок) допущених сторонами в тексті мирової угоди, а саме, необхідність вказати, що така мирова угода подана до Північного апеляційного господарського суду, а не до Господарського суду Київської області, що зазначено по всьому тексту мирової угоди. Крім того, судом апеляційної інстанції звернуто увагу відповідача про необхідність надати суду докази часткової оплати заборгованості (13591,53 грн), про що сторонами зазначено у мировій угоді та спільній заяві про затвердження мирової угоди.

22.09.2022 розгляд справи відкладено на 18.10.2022.

17.10.2022 від Державного підприємства «Чайка» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою представника.

У судове засідання 18.10.2022 представники сторін не з?явились, про час та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином. Про причини неявки позивач суд не повідомив.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представник відповідача, що не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представника відповідача що не з`явився у судове засідання. Колегія суддів звертає увагу на те, що ані представником, ані директором ДП «Чайка» не було надано суду доказів непрацездатності за станом здоров`я представника відповідача. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано що представник відповідача був присутній у попередньому судовому засіданні та надавав суду пояснення, які колегією суддів прийняті до уваги.

Також, відхиляючи наведене клопотання, суд виходив з того, що за приписами частини 3 статті 56 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Отже, частина 3 статті 56 ГПК України не визначає представників юридичних осіб як єдиних представників останніх в суді. Безпосередньо представляти інтереси юридичної особи надано також керівнику або члену виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення. Таким чином, неявка представника відповідача у судове засідання за станом здоров`я не підтвердженим відповідними доказами, судом не визнається поважною причиною неявки відповідача в судове засідання 18.10.2022, зважаючи при цьому, що представляти інтереси юридичної особи відповідача в суді мав право також директор ДП «Чайка».

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що сторонами не було усунуто технічні помилки вказані у мировій угоді, що унеможливлює її затвердження судом апеляційної інстанції у такій редакції, ухвалою суду від 18.10.2022 відмовлено у затвердженні мирової угоди між сторонами у даній справі.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції між Приватним підприємством «Торговий дім «Фонтекс-Агро» (Постачальник) та Державним підприємством «Чайка» (Покупець) було укладено Договір №633 від 10.10.2019 року поставки паливно-мастильних матеріалів (далі Договір).

Згідно з п.1.1 Договору відповідач (Покупець) зобов`язався приймати та оплачувати ПММ, в т.ч. масла автомобільні.

У відповідності до п.2.3 Договору партія товару вважається погодженою до передачі з моменту підписання та надання покупцеві видаткової та товарно-транспортної накладної.

У відповідності до п.1.3, 2.8 Договору право власності переходить до покупця з моменту отримання ПММ - зливу Товару Постачальником до резервуарів Покупця з оформленням та підписанням Сторонами відповідної видаткової документації.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач - Приватне підприємство «Торговий дім «Фонтекс-Агро» на підставі Договору здійснювало відпуск товару відповідачу. Згідно видаткової накладної № РН-0008048 від 10.10.2019 року позивачем здійснено поставку відповідачу дизельного пального на суму 199 557,12 грн. Отримання товару також підтверджується підписаною сторонами товарно-транспортною накладною № П00015715 від 10.10.2019 року.

У відповідності до п. 3.4 Договору Покупець здійснює оплату за поставлений товар протягом 30 календарних днів з моменту отримання.

Однак, як зазначає позивач, відповідач в порушення умов Договору зобов`язання з оплати товару, поставленого за видатковою накладною № РН-0008048 від 10.10.2019 року не виконав, неоплаченим залишився товар на суму 199 557,12 грн.

У відповідності до п. 4.2 Договору у випадку несвоєчасної оплати Покупень зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочення. Пеня нараховується за весь час прострочення.

Враховуючи здійснення поставки 10.10.2019 року, строк остаточної повної оплати за поставку в розмірі 199557,12 грн. сплинув 11.11.2019 року, у зв`язку з чим, позивачем нараховано за період з 12.11.2019 року по 18.03.2021 року 45 133,64 грн. пені, 14 593,94 грн. інфляційних, 8 151,77 грн. 3 % річних.

Як зазначає позивач, він неодноразово повідомляв боржника про настання строку оплати, однак відповідні звернення залишені без відповіді та задоволення.

Відповідач у свою чергу заперечуючи проти задоволення позову вказав, що згідно з п.2.5 Договору відвантаження Товару (товарної партії) та видачу відповідних документів на вантаж Продавець здійснює тільки на підставі належно оформлених, підтверджуючих повноваження представника Покупця документів.

У зв`язку з чим, відповідач вважає, що надана позивачем видаткова накладна від 10.10.2019 року № РН-0008048 не є належним і достатнім доказом в підтвердження зобов`язання з оплати товару, оскільки не містить всіх реквізитів первинного документу, зокрема, підтвердження повноважень особи, яка отримувала товар. Зазначає, що видаткова накладна від 10.10.2019 року № РН-0008048 містить тільки підпис, що не дає змоги ідентифікувати особу, яка брала участь у здійснені господарської операції. У зв`язку з чим, відповідач вважає недоведеним факт поставки товару, відповідно і необхідності його оплати.

Також відповідач заперечував період нарахування пені з 12.11.2019 року по 18.03.2021 року, оскільки строк дії Договору до 31.12.2019 року.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, суд також звертає увагу, що між сторонами мали місце саме правовідносини з поставки товару, а не передачі його на реалізацію, тому до відповідних правовідносин застосовується норма ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України, яка визначає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено факт поставки дизельного пального на суму 199 557,12 грн згідно видаткової накладної № РН-0008048 від 10.10.2019.

Отримання товару також підтверджується підписаною сторонами товарно-транспортною накладною № П00015715 від 10.10.2019 року.

Доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем суду надано не було. Крім того, сторонами не було надано і суду апеляційної інстанції доказів сплати часткової суми у розмірі 13591,53 грн про що, було зазначено у мировій угоді та спільній заяві про затвердження мирової угоди у затвердженні якої судом апеляційної інстанції було відмовлено.

Оскільки заборгованість відповідача у розмірі 199 557,12 грн перед позивачем підтверджується матеріалами справи, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд вірно дійшов до висновку про задоволення позову щодо стягнення 199 557,12 грн основного боргу.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується існування простроченої заборгованості відповідача протягом наведених в позові періодів прострочення, відповідач є таким, що порушив виконання зобов`язання, що є підставою для застосування до нього передбаченої Договором та законом відповідальності.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як передбачено ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений законом або договором.

Здійснивши перевірку розрахунку пені, інфляційних втрат, 3% річних, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому місцевим господарським судом правомірно було стягнуто з відповідача на користь позивача 45 133,64 грн пені, 14 593,94 грн інфляційних втрат та 8 151,77 грн 3% річних.

Що стосується доводів скаржника про необґрунтованість стягнення пені з посиланням на правову позицію, наведену в постанові КГС ВС від 04.05.2018 року у справі №927/333/17, колегія суддів зазначає наступне.

Так, перевіривши відповідні доводи відповідача, судом встановлено, що згідно з правової позиції КГС ВС у справі №927/333/17, викладеної у постанові від 04.05.2018 року, строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині оплати поставленого товару, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування продавцем пені поза межами строку дії договору за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару, яке мало місце під час дії цього договору.

Частина 4 ст.631 Цивільного кодексу України визначає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відтак, штрафні санкції, що визначені у договорі, можуть бути нараховані за весь період прострочення.

Щодо заперечень скаржника стосовно невідповідності видаткових накладних Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», судова колегія зазначає, що накладні це первинні бухгалтерські документи, що підтверджують існування факту здійснення господарської операції. Про прийняття товару за вказаними накладними в т.ч. свідчить наявність підпису представника отримувача товару, який завірений печаткою відповідача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не заперечує сам факт існування господарських відносин сторін за спірним Договором, поставка товару також підтверджується товарно-транспортною накладною і відповідач, заперечуючи наявність доказів про поставку, безпосередньо факт отримання спірного товару за Договором не заперечує.

Самі лише недоліки в оформленні видаткових накладних не спростовують їх дійсність та факту поставок товару, про підроблення чи фальсифікацію відповідних видаткових накладних відповідачем не заявлено в установленому чинним законодавством порядку до правоохоронних органів. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано, що видаткова накладна № РН-0008048 від 10.10.2019 та товарно-транспортна накладна № П00015715 від 10.10.2019, крім підписів, містить відбиток печаток, як позивача так і відповідача.

Щодо заяви відповідача про застосування скорочених строків позовної давності до вимоги про стягнення пені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом із цим, ч. 1,2 ст. 258 Цивільного кодексу України, зокрема, передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Судом апеляційної інстанції взято до уваги Указ Президента України від 13.03.2020 №87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із відповідними змінами і доповненнями), з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Станом на час розгляду зазначеного спору нормативно-правових актів щодо скасування (припинення) карантину відповідними органами державної влади не приймалось.

Місцевий господарський суд вказав, що срок позовної давності для вимог про стягнення неустойки врегульовано ст. 258 Цивільного кодексу України, тому відповідний річний строк, який обчислюється з 11.11.2019 року і не закінчився на момент введення карантину, продовжується на період дії карантину, який триває на момент розгляду спору.

Водночас доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував Закону України від 18.06.2022 №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким скасовано автоматичне продовження процесуальних строків у зв`язку із введенням карантину у державі.

Дослідивши доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що Законом України від 18.06.2022 №731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» вносились зміни тільки до процесуальних кодексів (ГПК України, ЦПК України та КАС України), жодних змін до Цивільного кодексу України, зокрема щодо порядку обрахунків строку позовної давності, не вносилось, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми Цивільного кодексу України в частині обрахунку строків позовної давності.

Таким чином, позивачем подано позов в межах строку позовної давності, тобто, на період дії карантину, та з огляду на те, що станом на час звернення позивача до суду на всій території України тривав карантин, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що позивачем не пропущено відповідний строк.

За таких обставин заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності щодо відповідної вимоги позивача не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, оскільки відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано жодного доказу в підтвердження викладених в заяві про зменшення розміру санкцій обставин щодо скрутного фінансового становища та не зазначено в якому розмірі він просить зменшити штрафні санкції. При цьому, судом враховано, що саме зволікання відповідача з оплатою поставленого йому дизельного пального призвело до збільшення періоду прострочення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 199 557,12 грн боргу, 45 133,64 грн пені, 14 593,94 грн інфляційних втрат та 8 151,77 грн 3 % річних.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ДП «Чайка» не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Київської області від 01.07.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ДП «Чайка» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Київської області від 01.07.2021 залишити без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі та враховуючи, що при відкритті апеляційного провадження Північним апеляційним господарським судом було зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у даній справі до закінчення його перегляду у апеляційному порядку, колегія суддів поновлює дію рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі №911/938/21.

Щодо частково сплаченої суми основної заборгованості у розмірі 13591,53 грн про що сторонами було зазначено у мировій угоді та спільній заяві про затвердження мирової угоди, яка у свою чергу не підтверджена належними доказами, колегія суддів вважає, що така заборгованість (її частина) може бути врахована при виконанні судового рішення.

Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чайка» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі № 911/938/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі № 911/938/21 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги (судовий збір) покладаються на Державне підприємство «Чайка».

4. Матеріали справи № 911/938/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 16.12.2022.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік