ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.12.2022 Справа №905/80/22

Господарський суд Донецької області у складі судді Зельман Ю.С.

при секретарі судового засідання (помічник судді) Коханової Ю.І,

розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства «Вітязь» (місцезнаходження: 71100, Запорізька область, місто Бердянськ, вул. 17 вересня, будинок 39; ідентифікаційний код 20473019, електрона адреса: відсутня)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління громадського харчування та торгівлі" (місцезнаходження: 87506, Донецька область, місто Маріуполь, вул. Свободи, будинок 20; ідентифікаційний код 37793266, електрона адреса:ІНФОРМАЦІЯ_1)

про стягнення 274 903,46 грн

судовий збір: 4 123,55 грн. (сплачено 4 366,02 грн.)

Представники сторін:

від позивача: не з`явились

від відповідача: не з`явились

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство «Вітязь» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі» основної суми боргу у розмірі 179 857 грн, інфляційних втрат - 25 244,26грн, пені- 58646,58 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором поставки №87 від 01.03.2019р. в частині повної оплати товару.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 17.01.2022 позовну заяву Приватного підприємства «Вітязь» залишено без руху.

02.02.2022 від позивача надійшов лист про усунення недоліків, в якому позивачем виявлені судом недоліки були усунуті та заявлено до стягнення основну суму боргу у розмірі 179 857грн, , інфляційні втрати - 37 211,23 грн, пені - 57835,23 грн., чим фактично позивач збільшив суму позовних вимог. Отже судом розглядаються вимоги з урахуванням їх збільшення.

Ухвалою суду від 07.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче провадження призначено на 09.03.2022. Відповідачу встановлено строк для надання відзиву на позовну заяву.

22.02.2022 від позивача надійшло клопотання про долучення додаткових документів, а саме додаткових актів взаємозвірок з клієнтами.

Також у позовній заяві позивачем надано попередній розрахунок суми судових витрат, які складаються з судового збору у сумі 4 366,02грн та професійної правничої допомоги у сумі 27 320 грн.

Сторони були повідомлені належним чином про дату, час да місце слухання справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.

Згідно наказу Господарського суду Донецької області «Про встановлення особливого режиму роботи Господарського суду Донецької області» №20 від 28.02.2022 встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану, тимчасово, до усунення обставин, які зумовили загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, працівників суду, в умовах воєнної агресії проти України, обмежено доступ до приміщення суду.

09.03.2022 судове засідання у справі № 905/80/22 не відбулось у зв`язку з введенням воєнного стану, постійними обстрілами міста Харкова та веденням активних бойових дій на території Харківської області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Суд наголошує, що відповідно до положень статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з опублікованими Радою суддів України 02.03.2022 Рекомендаціями щодо роботи судів в умовах воєнного стану, судам України рекомендовано за можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через залучення до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя.

Розпорядженням голови Господарського суду Донецької області від 15.04.2022р. №9-р з 18.04.2022р. запроваджено роботу Господарського суду Донецької області у дистанційному режимі.

Суд зазначає, що рішенням зборів суддів Господарського суду Донецької області від 13.06.2022, зберігаючи віддалений режим роботи, в залежності від об`єктивних обставин, пов`язаних із збройною агресією, у тому числі інтенсивністю бойових дій у місті Харкові відновлено можливість доступу працівникам суду до приміщення суду у разі процесуальної необхідності та визначена можливість проведення судових засідань у приміщенні суду за наявності об`єктивних обставин, які забезпечать безпеку проведення такого судового засідання у приміщенні суду (перебування суддів, працівників суду).

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.05.2022 №75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 01.07.2022 №143) Харківська міська територіальна громада (місцезнаходження Господарського суду Донецької області) включена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій.

26.07.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без ії участі за наявними матеріалами справи.

Ухвалою суду від 05.08.22 призначено підготовче засідання по справі на 05.09.2022, сторонам запропоновано надати суду письмові пояснення відносно позовних вимог.

Розпорядженням керівництва Господарського суду Донецької області №7-р від 21.02.2022, у зв`язку з недостатніми бюджетними призначеннями на 2022 рік та відсутністю знаків поштової оплати, з метою раціонального і цільового використання наявних Господарському суді Донецької області канцелярських товарів, зупинено з 22.02.2022 прийняття працівниками відділу документального забезпечення та контролю (канцелярія) документів для відправлення за межі суду.

Направлення ухвал суду здійснювалось шляхом електронного листування на офіційні електронні адреси учасників справи. Крім того сторони повідомлялись про розгляд справи телефонограмою від 05.09.2022 та оголошеннями на офіційному веб-порталі Судова влада України від 08.08.2022, 06.09.2022, 04.11.2022, 08.12.2022 .

Ухвалою суду від 05.09.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, до 05.10.2022, розгляд справи відкладено на 22.09.2022

Ухвалами суду від 22.09.2022 та 31.10.2022 витребувано у Міністерства соціальної політики України та Національної соціальної сервісної служби України відомості про реєстрацію у якості внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 який є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління громадського харчування та торгівлі». Підготовче засідання відкладалось до отримання інформації.

03.11.2022 на виконання вимог ухвали від Національної соціальної сервісної служби України надійшла відповідь, де зазначено, що ОСОБА_1 на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб не перебуває.

Ухвалою від 04.11.2022 призначено підготовче судове засідання на 05.12.2022.

05.12.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та зазначено, що додаткових клопотань та пояснень позивач не має.

В зазначене судове засідання представники сторін не з`явились.

Ухвалою суду від 05.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 20.12.2022.

19.12.2022 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд встановив:

01.03.2019 між Приватним підприємством «Вітязь» (далі - постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі» (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір постачання №87 (далі - договір).

Відповідно до умов п.1.1. договору, встановлено, що Постачальник зобов`язується у порядку і на умовах, визначених в Договорі, поставити і передати Покупцю товар, з усіма необхідними документами (що стосується товару та підлягають переданню разом з ним відповідно до умов чинного законодавства України), визначений у п.2.1. цього Договору (надалі іменується Товар), а Покупець прийняти та оплатити Товар , в асортименті, кількості та за цінами, викладеними у Додатках до цього Договору, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Під Додатками до цього Договору маються на увазі додаткові угоди, специфікації (прайс-листи), додатки, узгоджені Постачальником замовлення Покупця. Всі Додатки до даного Договору становлять не від`ємну частину Договору (п.1.2 Договору).

Відповідно до п.2.1. Договору Постачальник зобов`язується своєчасно поставити товар до місця поставки, в кількості, якості, за цінами та в асортименті згідно з умовами цього Договору, Специфікації.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що фактичною датою поставки товару є дата приймання Покупцем товару в місці поставки, яка відповідає даті товарної накладної, підписаної сторонами.

Відповідно до п.7.1. Договору - при поставці ціна товару вказується в товарних накладних, які надаються Постачальником Покупцю разом з товаром, і ця ціна повинна відповідати ціні на товар, що вказана у підписаній сторонами та дійсній на момент поставки Специфікації.

Покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 14-ти календарних днів з моменту поставки товару (7.3.1. Договору).

Відповідно до п.7.4. Договору обов`язковою умовою для оплати поставленого за Договором товару є наявність у Покупця оформлених у встановленому чинним законодавством України порядку накладної, а також інших документів, які передбачені п.п.2.2, 2.3 Договору та чинним законодавством України. При відсутності одного з зазначених документів, включаючи належне їх оформлення, розбіжності у відомостях чи даних, оплата за поставлений товар Покупцем не провадиться до усунення Постачальником такого порушення та надання всіх належних чином оформлених документів.

За приписами п.9.3. Договору в разі несвоєчасної оплати Покупцем поставленого товару Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент прострочення, від вартості поставленого, але не оплаченого товару, за кожен день прострочення.

Розділом 12 Договору сторони встановили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31.12.2020 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань. Строк дії Договору вважається автоматично продовженим на 1 рік, якщо від жодної із сторін за місяць до закінчення строку дії Договору не надійшла вимога про його припинення.

Зазначений Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.

На виконання умов Договору позивачем на адресу відповідача було поставлено товар за наступними видатковими накладними: №ЧП-001293 від 28.12.2020 на суму 9 646грн;

№ЧП-000042 від 11.01.2021 на суму 13 605,50грн; №ЧП000088 від 18.01.2021 на суму 9217,50 грн; №ЧП-000135 від 25.01.2021 на суму 22 438грн; №ЧП-000191 від 01.02.2021 на суму 19 879,50грн; №ЧП-000246 від 09.02.2021 на суму 38 863,50грн; №ЧП 000276 від 15.02.2021 на суму 18 011,50грн; №ЧП-000342 від 23.02.2021 на суму 25 488,50 грн; №ЧП-000384 від 01.03.2021 на суму 15 929 грн; №ЧП-000423 від 09.03.2021 на суму 12 895,50 грн; №ЧП-000463 від 15.03.2021 на суму 6 752,50 грн; №ЧП-000500 від 22.03.2021 на суму 12 765грн; №ЧП-000531 від 29.03.2021 на суму 9 157,50грн; №ЧП-000558 від 06.04.2021 на суму 10 730грн; №ЧП-000588 від 12.04.2021 на суму 7 858грн; №ЧП-000616 від 19.04.2021 на суму 5 272,50 грн, а всього на суму 238 237 грн.

Відповідач в свою чергу здійснив частково оплату отриманого товару наступними платіжними дорученнями: №96 від 11.01.2021 на суму 7000грн; №143 від 14.01.2021 на суму 10 000грн; №11826 від 22.01.2021 на суму 10 000грн; №278 від 26.01.2021 на суму 5000грн; №582 від 18.02.2021 на суму 10 000грн; №12260 від 19.02.2021 на суму 5000грн; №12595 від 12.03.2021 на суму 10000грн; №941 від 16.03.2021 на суму 17 000грн; №13060 від 09.04.2021 на суму 5000грн; №1308 від 13.04.2021 на суму 5000грн; №13710 від 04.06.2021 на суму 2000грн; №2704 від 13.07.2021 на суму 5000грн; №2911 від 26.07.2021 на суму 1000грн; № 2946 від 28.07.2021 на суму 3000грн; №13889 від 02.08.2021 на суму 1000грн; №13905 від 04.08.2021 на суму 4000грн; №14015 від 16.08.2021 на суму 5000грн;№3317 від 18.08.2021 на суму 10000грн; №14073 від 19.08.2021 на суму 5000грн; №14246 від 06.09.2021 на суму 2000 грн; №14678 від 05.10.2021 на суму 5000грн; №14733 від 07.10.2021 на суму 3000грн; №14767 від 11.10.2021 на суму 3000грн, №4072 від 18.10.2021 на суму 5000грн; № 14946 від 02.11.2021 на суму 3000 грн; №14960 від 03.11.2021 на суму 3000грн, а всього на загальну суму 144 000грн.

При цьому суд зазначає, що до уваги приймаються лише ті видаткові накладні та платіжні доручення за Договором №87 від 01.03.2019, які фактично надані позивачем до матеріалів справи.

За приписами п.1,3,4 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань по повній оплаті отриманого товару за Договором №87 від 01.03.2019 позивач направив на адресу останнього претензію №1 від 01.08.2021 в якої вимагав погашення боргу у розмірі 230 857 грн.

Відповідач у своєму листі надав відповідь, в якому зазначив, що станом на 12.08.2021 підтверджує свої зобов`язання за Договором №87 від 01.03.2019 та гарантує його виконання, проте оплати боргу не здійснив.

23 жовтня 2021 позивач направив на адресу відповідача претензію №2 з вимогою оплатити суму боргу у розмірі 250 581,22 грн. Зазначена вимога також відповідачем залишена без задоволення.

У зв`язку з несплатою отриманого товару за спірним Договором позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 179 857грн., інфляційних втрат - 37 211,23 грн, пені - 57835,23 грн.

Позивач у позовній заяві посилається крім того на те, що одночасно із Договором поставки №87 від 01.03.2019, між сторонами раніш був укладений Договір №514 від 20.11.2014, за яким у відповідача вже була заборгованість перед позивачем у сумі 70 988,80 грн.

При дослідженні позовної заяви судом встановлено, що позивач при розрахунку основної суми заборгованості за власним розсудом здійснював зарахування оплати, яка поступала від відповідача за Договором №87 від 01.03.2019 на погашення заборгованості, що рахувалась за Договором №514 від 20.11.2014. Як вбачається з платіжних доручень, відповідно до яких здійснювалось погашення боргу за Договором №87 від 01.03.2019, відповідачем конкретно зазначалось призначення платежу «оплата за товар по Договору №87 від 01.03.2019». Яких небудь письмових домовленостей, або умов договору щодо можливості позивача погашати заборгованість зазначеними оплатами за іншими договорами матеріали справи не містять.

Право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж. Оскільки позивач не надавав згоди на зміну призначення платежів, зарахування цих платежів в рахунок погашення заборгованості за Договором №514 від 20.11.2014 в односторонньому порядку не ґрунтується на нормах закону.

Тому виходячи з вищенаведеного, суд відносить здійснені оплати за Договором №87 від 01.03.2019, саме на погашення заборгованості за цим договором за накладними, які містяться в матеріалах справи.

Щодо актів взаєморозрахунків з клієнтами, наданих позивачем у якості доказів, що підтверджують заборгованість відповідача перед позивачем суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Отже судом приймаються до уваги лише ті акти, які підтвердженні первинними документами.

Як вбачається зі змісту прохальної частини позову, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість саме за Договором поставки №87 від 01.03.2019.

Тому судом досліджується в даній справі саме Договір №87 від 01.03.2019.

Відповідно до п.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного суд розглядає позовні вимоги лише в рамках Договору №87 від 01.03.2019 та досліджує докази у вигляді первинних бухгалтерських документів, які наявні в матеріалах справи.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд дійшов наступного.

За висновками суду, спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, регулюються нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України і безпосередньо укладеним договором.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дослідивши зміст спірного договору, який укладений між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статті 712 ЦК України та статей 264-271 ГК України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми ЦК України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 ЦК України).

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, на підставі видаткових накладних, які надані позивачем до матеріалів справи, останнім було поставлено товар на адресу відповідача за Договором № 87 від 01.03.2019 на суму 238 237 грн.

Як встановлено умовами п.7.3.1. Договору №87 від 01.03.2019 покупець здійснює оплату за поставлений товар шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 14-ти календарних днів з моменту поставки товару. Постачання товару за зазначеними накладними позивачем здійснювалось впродовж періоду з 28.12.2020 по 19.04.2021 включно. Отже розрахуватись за отриманий товар відповідач мав до 03.05.2021 включно.

Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

З матеріалів справи вбачається, що за Договором №87 від 01.03.2019 відповідач здійснив часткову оплату отриманого товару, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями в яких у якості призначення платежу зазначене наступне: «Оплата за товар по Договору №87 від 01.03.2019» та банківськими виписками по особовому рахунку з відповідним призначенням платежу. Отже відповідачем здійснено оплату отриманого товару на загальну суму 144 000грн. Залишок несплаченої суми за договором №87 від 01.03.2019 складає - 94 237 грн.

Таким чином загальна сума боргу відповідача за Договором №87 від 01.03.2019 складає 94 237 грн.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи те, що строк оплати за поставку товару відповідно до видаткових накладних є таким, що настав, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають частковому задоволенню у сумі - 94 237 грн. В решті позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу суд відмовляє, оскільки позивачем не доведено та не підтверджено наявними в матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами заборгованості відповідача у заявленій сумі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача нарахованих інфляційних витрат у розмірі 37 211,23 та пені у сумі 57 835,23 грн суд зазначає наступне.

Приписами ст.611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Також суд зазначає, що невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України та п.9.3. Договору здійснено нарахування інфляційних витрат та пені за Договором №87 від 01.03.2019 за період з 01.03.2019 по 30.10.2021.

При цьому позивач зазначив, що постачання товару за цим договором почалось з 04.03.2019, а часткові оплати з 19.04.2019. Розраховувати інфляційні витрати та пеню позивач почав з 20.03.2019. При цьому суд зауважує, що до матеріалів справи надані видаткові накладні за період з 28.12.20 по 19.04.2021.

В своєму розрахунку інфляційних втрат та пені позивач здійснював нарахування за видатковими накладними (з урахуванням часткових оплат посилаючись на банківські виписки), які позивачем до матеріалів справи не надані.

Отже з наданих пояснень та розрахунку позивача вбачається, що сума боргу змінювалась протягом загального періоду розрахунків у зв`язку з частковим погашенням відповідачем сум основного зобов`язання.

Суд зазначає, що фактом підтвердження господарської операції та часткової оплати заборгованості є первинні документи, а не сам розрахунок штрафних санкцій, оскільки зазначення у розрахунку відомостей про здійснені поставки та оплати, не свідчить про наявність факту такої господарської операції.

Отже, позивачем не доведено наявності заборгованості відповідача у визначені ним періоди в сумах, на які позивач здійснює відповідні нарахування. Первинних документів в підтвердження визначених сум та періодів здійснення нарахувань суду в повному обсязі не надано.

Здійснити самостійний розрахунок інфляційних втрат та пені на підставі наявних в матеріалах справи документів суд не вбачає за можливе, оскільки встановити повний об`єм проведених господарських операцій (суми поставок, періодів розрахунків та їх сум) за спірним Договором не уявляється можливим.

Приймаючи до уваги недоведеність належними доказами зазначених в розрахунку вихідних даних, суд визнає позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 37 211,23 грн та пені у сумі 57835,23 грн. такими, що підлягають залишенню без задоволення за недоведеністю.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо компенсації витрат на сплату судового збору

Закон України "Про судовий збір" визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

За приписами ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 163 Господарського процесуального кодексу України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Позивач звернувся до суду з позовом на загальну суму 274 903,46 грн., тому мав сплатити судовий збір у розмірі 4123,55 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 4366,02 грн,що підтверджується платіжним дорученням №166 від 21.12.2021 .

Згідно частини 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

З огляду на вищевикладене, в силу приписів ст.7 Закону України «Про судовий збір» зайво сплачена частина судового збору у розмірі 242,47 грн буде повернута позивачу після надходження відповідної заяви.

З урахуванням норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1473,34 грн.

Щодо стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката суд зазначає, що відповідно до ч.8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже вказане питання буде вирішено додатковим рішенням в порядку ст.244 Господарського процесуального кодексу України після надходження до суду відповідної заяви позивача та подання підтверджуючих доказів.

Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного підприємства «Вітязь» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління громадського харчування та торгівлі" про стягнення 274 903,46 грн. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управління громадського харчування та торгівлі" (місцезнаходження: 87506, Донецька область, місто Маріуполь, вул. Свободи, будинок 20; ідентифікаційний код 37793266) на користь Приватного підприємства «Вітязь» (місцезнаходження: 71100, Запорізька область, місто Бердянськ, вул. 17 вересня, будинок 39; ідентифікаційний код 20473019) заборгованість в розмірі 94 237 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1473,34 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 20.12.2022 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2022.

Згідно із ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст.256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду.

Суддя Ю.С. Зельман