ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022м. ДніпроСправа № 904/1737/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Татарчука В.О. за участю секретаря судового засідання Дробота А.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу:

За позовом Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2" (м. Дніпро)

про поділ нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності та припинення права

Представники:

прокурор: Волкогон Т.В.,

від позивача: Федорчук О.В.;

від відповідача: Дєлов В.В.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2", в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову №15/4-734вих22 від 30.11.2022, просить:

- поділити в натурі об`єкт нерухомого майна "Хлібозавод №2" загальною площею 4836,8кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), вулиця Тагільська, будинок 2 (реєстраційний номер 04) між співвласниками, виділивши державі в особі Фонду державного майна України як окремий об`єкт нерухомого майна 1/25 частину об`єкту нерухомого майна "Хлібозавод №2", що складається з бомбосховища літ. К-1, загальною площею, 157,2кв.м., Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат № 2" виділити 24/25 частин об`єкту нерухомого майна "Хлібозавод №2", які складаються з: виробничого корпусу літ. А-3, загальною площею 2333,4кв.м., сухарного цеху літ. Б-1, загальною площею 429,3кв.м., будівлі складу БХМ літ. В-1, загальною площею 189,6кв.м., магазину-кіоску літ. Г-1, загальною площею 72,1кв.м., магазину-кіоску літ. Д-1, загальною площею 14,4кв.м., бубличного цеху літ. Є-1, загальною площею 155,3кв.м., гаражів для стоянки машин з підвалом літ. Ж-1, загальною площею 361,6кв.м., картонажного цеху літ. 3-1, загальною площею 89,00кв.м., трансформаторної підстанції літ. Л-1, слюсарної майстерні і матеріальних складів з ангаром літ. М-1, загальною площею 411,7кв.м., льодника підземного літ. Н-1, загальною площею 39,4кв.м., будівлі компресорної і холодильної камери, складів літ. П-1 321,4кв.м., складу запчастин, приміщення ГРП літ. С-1, загальною площею 45,6кв.м., плотницької і складу будівельних матеріалів з щитовою літ. Р-1, загальною площею 77,3кв.м., архіву літ. Т-1, загальною площею 46,7кв.м., будівлі прохідної з підвалом літ. Ф-1, загальною площею 42,8кв.м., віси автомобільні літ. X-1, загальною площею 11,2кв.м., будівлі над шахтним колодязем літ. Ц-1, загальною площею 38,8кв.м., огорожі, резервуару для води, тротуару, труби димової та труби димової з кирпичним боровом;

- припинити право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна "Хлібозавод №2" загальною площею 4836,8кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), вул. Тагільська, буд. 2 (реєстраційний номер 04).

Судові витрати просить покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що відповідно до паспорту споруди цивільного захисту та інформації наданої Управлінням цивільного захисту Дніпропетровської обласної державної адміністрації (лист №117/0/134-22 від 27.01.2022) об`єкт цивільного захисту - сховище №14829 (м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, літ. К-1 бомбосховище) є окремо розташованою спорудою, місткістю 160 чоловік, яку введено в експлуатацію у 1969 році Дніпродзержинським хлібокомбінатом Міністерства харчової промисловості УРСР. У 1996 році відбулася приватизація Державного підприємства "Дніпровський хлібокомбінат № 2". Відповідно до матеріалів приватизаційної справи до статутного фонду підприємства об`єкт державної оборони, а саме сховище № 14829 літ.К-1, не увійшов. Сховище №14829 як окремий об`єкт нерухомого майно з комплексу будівель та спору державного підприємства не вилучалося, окрема адреса йому не присвоювалася.

Таким чином, за результатом приватизації майно ДП "Дніпропетровський хлібокомбінат №2" опинилося у спільній частковій власності держави та приватного суб`єкта господарювання.

Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 30.04.2002 видано реєстраційне посвідчення, згідно якого за ВАТ "Дніпродзержинський хлібокомбінат" зареєстровано право власності на 24/25 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, 2.

У подальшому вказаний майновий комплекс неодноразово відчужувався та на даний час його власником є ТОВ "Дніпровський хлібокомбінат №2", що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Право державної власності на 1/25 частину комплексу будівель та споруд, що складається з будівлі літ. К-1 з назвою "Бомбосховище", зареєстровано не було.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Одринською О.В. №45032998 від 14.01.2019 Фонду державного майна України відмовлено у здійсненні державної реєстрації права власності на сховище №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2. Підставою для відмови стала неможливість реєстрації сховища №14829, як окремого об`єкту нерухомого майна, оскільки зазначене нерухоме майно вже зареєстровано як частина іншого об`єкту нерухомого майна, а саме комплексу будівель та споруд цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2, розташованого за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), яке належить на праві приватної спільної часткової власності 24/25 Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2".

Об`єкт цивільної оборони, захисної споруди №14829 літ. К-1, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 є державною власністю в силу закону та не може бути зареєстрований за приватною особою.

Прокурор стверджує, що порушення інтересів держави відбулося через реєстрацію права власності ТОВ "Дніпровський хлібокомбінат №2" на 24/25 комплексу будівель та споруд у м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, без виключення з його складу будівлі літ. К-1.

Крім того, прокурор зазначає, що підставою представництва прокурором інтересів держави щодо подання позову є тривала бездіяльність Фонду державного майна України, щодо вилучення 1/25 частки з зазначеного комплексу в натурі та проведення державної реєстрації права власності на сховище №14829 за державою. Стверджує, що про наявність перешкод у здійсненні володіння державним майном Фонд державного майна України обізнаний з 14.01.2019, коли рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Одринською О.В. вказаному органові відмовлено в здійсненні державної реєстрації права державної власності на сховище літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, а також додатково повідомлялося прокурором листом №15/4-174вих22 від 14.04.2022. Однак, Фондом державного майна України, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення прав держави на спірний об`єкт не здійснено, що свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 26.07.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2022 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено розгляд справи на 08.09.2022.

07.09.2022 представник відповідача подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в позові.

В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що Фонд державного майна України не має права власності на 1/25 об`єкту нерухомого майна цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2, розташованого за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), з огляду на обставини встановлені рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2021 у справі №904/5660/20.

Крім того, зазначає, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту, оскільки за умови підтвердження права державної власності на 1/25 цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2 має бути застосовано такий спосіб захисту як виділ майна зі спільної часткової власності.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.09.2022 відкладено розгляд справи на 20.09.2022.

20.09.2022 до початку судового засідання прокурор у справі подав до канцелярії суду відповідь на відзив в якому просив задовольнити позовні вимоги. В своїх поясненнях щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень зазначає, що відповідачем не надано до суду жодних належних доказів відсутності у держави права власності на 1/25 об`єкту нерухомого майна цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2, розташованого за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04). Також, посилаючись на висновки Верховного Суду, зазначає, що поновлення права володіння державним майном сховищем №14829 літ. К-1, можливе виключно шляхом поділу об`єкту нерухомого майна цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2, розташованого за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04) між співвласниками Фондом державного майна України та ТОВ "Дніпровський хлібокомбінат №2" з припиненням права спільної часткової власності на цей об`єкт.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2022 відкладено розгляд справи на 04.10.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в засіданні на 20.10.2022.

04.10.2022 після судового засідання представник позивача засобами електронного зв`язку подав до канцелярії суду письмові пояснення щодо позовної заяви, оригінал яких надійшов до суду 08.10.2022. В поданих поясненнях позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В своїх поясненнях наголошує на тому, що поновлення права володіння державним майном, сховищем №14829 літ. К-1, можливе виключно шляхом поділу об`єкту нерухомого майна цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2 між співвласниками - позивачем та відповідачем з припиненням права спільної часткової власності на цей об`єкт.

Крім того, просив визнати поважними причини пропуску процесуального строку та поновити пропущений процесуальний строк для подання пояснень.

З приводу долучених до матеріалів справи доказів (заяв по суті справи) із порушенням встановленого Господарським процесуальним кодексом строку, суд зазначає таке.

В даному випадку, суд керується завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, під час розгляду справи суд зобов`язаний забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, оскільки обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, суд долучає до матеріалів справи письмові пояснення по суті справи Фонду державного майна України, подані після закриття підготовчого провадження у справі..

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2022 відкладено розгляд справи по суті на 08.11.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 08.11.2022 відкладено розгляд справи по суті на 17.11.2022.

У судове засідання 17.11.2022 позивач не забезпечив явку свого представника, про місце, дату і час судового засідання повідомлявся судом належним чином.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2022 відкладено розгляд справи по суті на 29.11.2022.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 30.11.2022 відкладено розгляд справи по суті на 06.12.2022.

30.11.2022 прокурор подав до канцелярії суду клопотання в якому просив повернутися до стадії підготовчого провадження. В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що під час розгляду справи по суті виникла необхідність змінити предмет позову, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №711/1330/20, яка була прийнята після закриття підготовчого провадження у справі №904/1737/22, суд дійшов висновку, що здійснюючи поділ нерухомого майна між співвласниками, суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, яка залишається у власності відповідача.

01.12.2022 прокурор подав до канцелярії суду заяву про зміну предмета позову в обґрунтування якої зазначає, що первісні позовні вимоги не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

У судовому засіданні 06.12.2022 представник відповідача не заперечував проти задоволення клопотання прокурора про повернення до стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2022 суд вирішив повернувся до стадії підготовчого провадження та призначив підготовче засідання для розгляду заяви прокурора про зміну предмету позову на 20.12.2022.

У судовому засіданні 20.12.2022 представники сторін не заперечували проти задоволення заяви прокурора про зміну предмету позову.

Суд, дослідивши заяву прокурора про зміну предмету позову, вважає за необхідне прийняти її з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до ч. 5 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

За вказаних обставин заява прокурора про зміну предмета позову подана ним у визначений законом строк та в межах його процесуальних прав.

Також, у судовому засіданні представники сторін та прокурор не заперечували проти закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті без відкладення справи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в засіданні на 20.12.2022.

У судовому засіданні 20.12.2022 проголошені вступна та резолютивна частина рішення суду.

Під час розгляду справи судом досліджені докази, наявні в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд,-

УСТАНОВИВ:

Відповідно до паспорту споруди цивільного захисту (а.с. 61, 62 том 1) та інформації наданої Управлінням цивільного захисту Дніпропетровської обласної державної адміністрації у листі №117/0/134-22 від 27.01.2022 (а.с. 59 том 1) об`єкт цивільного захисту - сховище №14829, що знаходиться за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, літ. К-1 бомбосховище, є окремо розташованою спорудою, місткістю 160 чоловік, яку введено в експлуатацію у 1969 році Дніпродзержинським хлібокомбінатом Міністерства харчової промисловості УРСР.

Відповідно до наказу від 29.04.1996 № 12/66-ПК Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області Державне підприємство Дніпропетровській хлібокомбінат №2 перетворено у Відкрите акціонерне товариство.

Згідно з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу Дніпропетровського хлібокомбінату № 2 від 23.05.1996 та п. 8 розділу ІІІ плану приватизації із вартості цілісного майнового комплексу вилучено вартість об`єктів цивільної оборони, які не підлягають приватизації на суму 2813 карбованців (а.с. 79, 80 том 1).

Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації 30.04.2002 видано реєстраційне посвідчення, згідно з яким за ВАТ «Дніпродзержинський хлібокомбінат» зареєстровано право власності на 24/25 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, 2 (а.с. 85 том 1).

ВАТ «Дніпродзержинський хлібокомбінат» 30.04.2002 отримав реєстраційне посвідчення про право власності на 24/25 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, 2.

До статутного капіталу не увійшло сховище розташоване по вул. Тагільська, 2 м. Дніпродзержинськ, яке залишилось на балансі товариства, що підтверджується листом від 13.09.2005 №691 (а.с. 114 том 1).

На підставі договору купівлі-продажу №1 від 29.04.2002, укладеного між ВАТ «Дніпродзержинський хлібокомбінат» та ТОВ «Союз АВА Лтд» і договору купівлі-продажу №2 від 29.04.2002, укладеного між ВАТ «Дніпродзержинський хлібокомбінат» та Приватним підприємством виробничо-комерційною фірмою «Южполіграфцентр» відчужено 24/25 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, 2 (а.с. 86-93 том 1).

ТОВ «Союз АВА Лтд» на підставі договору купівлі-продажу майна №41 від 29.04.2002 та ПП ВКФ «Южполіграфцентр» на підставі договору купівлі-продажу майна №29/04 від 29.04.2002 відчужено ПП «Здоровье Плюс» 24/25 комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, 2, яким в свою чергу продане ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2» на підставі договору купівлі-продажу №1/04 від 30.04.2002 та договору купівлі-продажу №3/04 від 30.04.2002 (а.с. 94-111 том 1).

Як зазначає прокурор та вбачається з розділів 2 зазначених договорів та актів приймання передачі до них бомбосховище №14829 літ.К-1 не входило до складу відчужуваного майна, та залишилося на балансі ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2 до його ліквідації 01.03.2010.

Статтею 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 12.07.2004, який введено в дію 03.08.2004 визначено, що Державний реєстр прав містить дані про зареєстровані речові права, їх обмеження, суб`єктів речових прав, об`єкти нерухомого майна, відомості про осіб, в інтересах яких вчинено обмеження речового права, копії документів про правочини, на підставі яких проведено реєстрацію прав, обмежень цих прав.

Державний реєстр прав складається з розділів, які відкриваються на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього.

Розділ Державного реєстру прав може бути відкритий на такі об`єкти нерухомого майна: а) земельна ділянка; б) земельна ділянка з розташованими на ній будівлями, спорудами (підприємство, садиба, майстерня, офісне приміщення, інше); в) будівля, споруда, їх частина (квартира, майстерня, офісне приміщення, інше) - у разі, якщо власники земельної ділянки та розташованих на ній будівель, споруд, їх частин не поєднуються в одній особі.

З огляду на зазначені законодавчі зміни, вперше державну реєстрацію на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку з розташованими на ній будівлями, спорудами як підприємство «Хлібозавод №2», розташоване за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2, в цілому як на цілісний майновий комплекс з зазначенням у складі майна бомбосховища літ. К-1 проведено 23.03.2006. При цьому за ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2» зареєстровано право власності на 24/25 вказаного комплексу, про що видано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 115-117 том 1).

У подальшому ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2» відчужило належну йому частину майна ТОВ з II «Дніпропетровський комп`ютерний центр» на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2006, який посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жидковим В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1243 (а.с. 118, 119 том 1).

11.08.2009 ТОВ з II «Дніпропетровський комп`ютерний центр» відчужено на користь ТОВ «Дніпрохліб» 24/25 Хлібозаводу №2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1243 (а.с. 122-123 том 1).

23.10.2012 ТОВ «Дніпрохліб» відчужено на користь ТОВ «Райфорд» 24/25 Хлібозаводу №2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №8480 (а.с. 128, 129 том 1).

22.10.2014 між ТОВ «Райфорд» та ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя №14-39/273-1-1, на підставі якого ТОВ «Райфорд» передало в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором у власність ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2» 24/25 частки Хлібозаводу №2 (а.с. 130, 131 том 1).

Як вбачається з інформації, розміщеної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2», як і за іншими підприємствами, що в різний час володіли 24/25 частками Хлібозаводу №2, який розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2, зареєстровано право спільної часткової власності на частину нерухомого майна, що набуте ними у відповідності до норм чинного законодавства (а.с. 63-72 том 1).

Однак, не зважаючи на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснено державну реєстрацію з відкриттям розділу на весь комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), право спільної часткової власності на 1/25 зазначеного комплексу, до складу якого входить бомбосховище літ. К-1, за жодною особою на даний час не зареєстровано.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Прокурор вважає, що законодавчі норми, що діяли на час введення в експлуатацію сховища літ. К-1, розташованого за адресою м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2, (1969 рік) не пов`язували виникнення права власності зі здійсненням його обов`язкової державної реєстрації, право державної власності щодо вказаного нерухомого майна виникло в установленому законом порядку з часу його спорудження.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Одринською О.В. №45032998 від 14.01.2019 відмовлено Фонду державного майна України в здійсненні державної реєстрації права власності на сховище №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2.

Підставою для відмови стала неможливість реєстрації сховища №14829, як окремого об`єкту нерухомого майна, оскільки вказане нерухоме майно вже зареєстровано як частина іншого об`єкту нерухомого майна, а саме комплексу будівель та споруд цілісного майнового комплексу Хлібзавод №2, розташованого за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), яке належить на праві приватної спільної часткової власності 24/25 Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2".

Як зазначає прокурор, сховище №14829 як окремий об`єкт нерухомого майна з комплексу будівель та споруд державного підприємства не вилучалося, окрема адреса йому не присвоювалася. Таким чином, за результатом приватизації майно ДП «Дніпропетровський хлібокомбінат №2» опинилося у спільній частковій власності держави та приватного суб`єкта господарювання.

Прокурор вважає, що інтереси держави порушені реєстрацією права власності за ТОВ "Дніпровський хлібокомбінат №2" на 24/25 комплексу будівель та споруд у м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, без виключення з його складу будівлі літ. К1. На думку прокурора наведене є підставою для поділу нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності позивача і відповідача. Зазначене і є причиною виникнення спору.

Предметом доказування у цій справі є встановлення обставин, що пов`язані з незаконним набуттям права власності ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2» на об`єкт цивільної оборони, захисної споруди № 14829 літ. К-1. який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Тагільська, 2, наявність підстав для поділу нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності позивача і відповідача.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Такі випадки встановлено частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Вказаною нормою передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З зазначеної норми вбачається, що підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді складаються з чотирьох елементів:

1) наявність інтересів держави у спірних відносинах;

2) порушення/загроза порушення зазначених інтересів;

3) наявність/відсутність компетентного суб`єкта владних повноважень, який має захищати зазначені інтереси держави;

4) нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави компетентним суб`єктом владних повноважень (у разі його наявності).

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції", прийнятій 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі у тексті Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді.

З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/99 визначено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, а отже прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17).

Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади, і який має передбачені законодавчим актом, тобто законом, повноваження на подання відповідного позову до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України визначено, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 ЦК України).

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

В свою чергу ст. 6 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна за пропозицією уповноважених органів управління приймає рішення про подальше використання державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських організацій, але перебуває на їх балансі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до статей 89 та 90 ЦК УРСР (1963 року) держава є єдиним власником всього державного майна. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

В свою чергу ст. 128 ЦК УРСР (1963 року) визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, саме Фонд державного майна України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати права власності держави на спірне нерухоме майно, та відповідно здійснювати захист інтересів держави у даних правовідносинах.

Разом із цим, чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під "нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій", у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Крім того, жодним нормативним актом не визначено переліку доказів, виключно на підставі яких суд має встановлювати наявність у прокурора підстав для реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді.

В постанові від 24.04.2019 по справі № 911/1292/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив:

Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи."

Прокурор надав належним чином засвідчені докази надсилання ним на адресу позивача у справі листів про надання інформації: щодо вжитих заходів, у тому числі представницького характеру, спрямованих на захист порушених інтересів держави.

Зі змісту відповідей позивачів вбачається, що уповноваженим органом не вживалися заходи щодо захисту порушених інтересів держави та реєстрації права власності на сховище №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43).

Про свій намір звернутися з даним позовом прокурор повідомив позивача в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" шляхом направлення листа №15/4-278вих22 від 17.06.2022 (а.с. 160 том 1).

Таким чином, господарський суд приходить до висновку, що прокурор при зверненні з даним позовом з дотриманням норм ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру" визначив уповноважені орган державної влади та належним чином обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах внаслідок у тому числі бездіяльності позивача.

Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституцією України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 статті 32 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що до захисних споруд цивільного захисту належать: сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів; протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, в якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення у разі радіоактивного забруднення місцевості; швидкоспоруджувана захисна споруда цивільного захисту - захисна споруда, що зводиться із спеціальних конструкцій за короткий час для захисту людей від дії засобів ураження в особливий період.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України для захисту людей від деяких факторів небезпеки, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій у мирний час, та дії засобів ураження в особливий період також використовуються споруди подвійного призначення та найпростіші укриття. Споруда подвійного призначення - це наземна або підземна споруда, що може бути використана за основним функціональним призначенням і для захисту населення. Найпростіше укриття - це фортифікаційна споруда, цокольне або підвальне приміщення, що знижує комбіноване ураження людей від небезпечних наслідків надзвичайних ситуацій, а також від дії засобів ураження в особливий період.

Частиною 8 статті 32 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що утримання захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням здійснюється суб`єктами господарювання, на балансі яких вони перебувають (у тому числі споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів.

Згідно із ч. 11 статті 32 Кодексу цивільного захисту України з моменту виключення захисної споруди із фонду споруд цивільного захисту вона втрачає статус захисної споруди цивільного захисту. Володіння, користування та розпорядження спорудами, які втратили статус захисних споруд цивільного захисту, здійснюється відповідно до закону.

Частиною 12 статті 32 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Контроль за готовністю захисних споруд цивільного захисту до використання за призначенням забезпечує центральний орган виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки, спільно з відповідними органами та підрозділами цивільного захисту, місцевими державними адміністраціями (ч. 15 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України).

Пунктом 16 ч. 2 ст. 17 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту формує та реалізує заходи державної політики щодо створення, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту, ведення їх обліку.

Згідно з п.п. 26, 27, 29 ч. 2 ст. 19 Кодексу цивільного захисту України до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить, зокрема, прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд; організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту; організація проведення технічної інвентаризації захисних споруд цивільного захисту, виключення їх за погодженням з центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, з фонду захисних споруд цивільного захисту.

Отже, законодавець визначив систему органів (як державної виконавчої влади, так і місцевого самоврядування), що здійснюють реалізацію державної політики у сфері цивільного захисту, з розмежуванням їх повноважень в залежності від статусу відповідного органу в структурі органів влади в Україні та виходячи із форми власності (державної, комунальної чи приватної) на захисну споруду, а також визначив органи місцевого самоврядування як такі, що відповідальні за прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) балансоутримувача такої споруди.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №138 затверджено Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку (далі - Порядок), який визначає механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту (далі - захисні споруди), у тому числі споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, та ведення його обліку.

Пунктом 4 Порядку встановлено, що фонд захисних споруд створюється міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної республіки Крим, обласними, районними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання відповідно до Кодексу цивільного захисту України.

Згідно з п. 9 Порядку утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами. У разі використання однієї захисної споруди кількома суб`єктами господарювання вони беруть участь в її утриманні відповідно до договорів, укладених з балансоутримувачем захисної споруди.

У відповідності до п. 10 Порядку балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд, конструкцій і обладнання, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення їх у готовність до використання за призначенням у строк, визначений паспортом захисної споруди, але не більше 12 годин.

Пунктом 20 Порядку встановлено, що паспорт та облікова картка захисної споруди складаються балансоутримувачем після прийняття в експлуатацію завершеної будівництвом захисної споруди або за результатами її технічної інвентаризації як об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до п. 23 Порядку ДСНС веде загальнодержавний електронний облік захисних споруд. Електронний облік захисних споруд є спеціальним програмним забезпеченням, яке призначене для збирання, обробки та зберігання інформації про захисні споруди незалежно від форми власності і формується на підставі даних документального обліку захисних споруд. З метою актуалізації електронного обліку захисних споруд, який веде ДСНС, її територіальні органи здійснюють щороку до 1 листопада звірку з документальним обліком захисних споруд, що веде Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації. Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації подають щороку до 1 грудня ДСНС узагальнену інформацію про наявний фонд захисних споруд у паперовому та електронному вигляді.

Згідно із ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 236 ГПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У відповідності до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З матеріалів справи вбачається, що уповноваженим органом держави рішення щодо приватизації чи іншого відчуження нерухомого державного майна, а саме: захисної споруди №14829 літ.К-1, яка розташована майно за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Тагільська, б. 2 не приймалось, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпровський хлібокомбінат №2» зазначене майно на баланс не приймалось.

Матеріали справи містять план приватизації Державного підприємства «Дніпровський хлібокомбінат №2», який затверджено заступником начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області Чалим В.В., відповідно до якого у 1996 до статутного фонду товариства не увійшло спірне державне майно - захисна споруда №14829 літ. К-1, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, б.2 (а.с. 73-78 том 1).

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області 04.09.2015 проведено проміжну перевірку та складено Акт проміжної перевірки утримання, збереження та використання державного майна, яке в процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2» від 04.09.2015, в якому зазначено, що на теперішній час, в інформаційно-пошуковій підсистемі "Майно, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, створених у процедурі приватизації, обліковується господарськими або залишилося після ліквідації підприємств та організацій" інформаційно-пошукової системи «Етап», що веде Регіональне відділення, значаться наявними: сховища, в тому числі, сховище №14829 інв.№ 301/5099, розташоване за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, б.2.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області 04.11.2015 проведено перевірку сховища №14829 інв.№ 301/5099, про що складено Акт обстеження, в якому встановлено, що сховище інв.№ 301/5099, яке в процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат №2», розташоване за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Тагільська, б.2, знаходиться на території структурного підрозділу колишнього ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат № 2» (а.с. 132-134 том 1).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що дане бомбосховище №14829 (інв. № 301/5099) за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 перебуває на обліку в компетентних органах як об`єкт цивільного захисту, щодо нього застосовуються положення статей 18, 19 Кодексу цивільного захисту України, а також положення пункту 14 Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №138 від 10.03.2017.

Згідно зі статтею 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств», яка діяла на момент приватизації зазначеного підприємства, захисні споруди цивільного захисту не підлягали приватизації.

Відповідно до п. 17 Переліку майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, затвердженого Декретом Кабінету Міністрів України № 26-92 від 31.12.1992 також включено і захисні споруди.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Фонд державного майна України.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що захисна споруда №14829 (інв. № 301/5099) літ. К-1, за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, відноситься до об`єктів загальнодержавного значення, приватизація яких заборонена законом.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи за ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2», як і за іншими підприємствами, що в різний час володіли 24/25 частками Хлібозаводу №2, який розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2, зареєстровано право спільної часткової власності на частину нерухомого майна, що набуте ними у відповідності до норм чинного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 12.12.2018 у справі №442/7505/14 зазначив, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

Однак, не зважаючи на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснено державну реєстрацію з відкриттям розділу на весь комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04), право спільної часткової власності на 1/25 зазначеного комплексу, до складу якого входить бомбосховище літ. К-1, за жодною особою на даний час не зареєстровано.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Враховуючи, що законодавчі норми, що діяли на час введення в експлуатацію сховища літ. К-1, розташованого за адресою м. Дніпродзержинськ (Кам`янське), вул. Тагільська, 2, (1969 рік) не пов`язували виникнення права власності зі здійсненням його обов`язкової державної реєстрації, право державної власності щодо вказаного нерухомого майна виникло в установленому законом порядку з часу його спорудження.

Як зазначалось вище, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Одринською О.В. №45032998 від 14.01.2019 відмовлено Фонду державного майна України в здійсненні державної реєстрації права власності на сховище №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2.

Підставою для відмови в здійсненні державної реєстрації речових прав на зазначене державне майно стало те, що сховище №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, вже зареєстроване як частина іншого об`єкту нерухомого майна з відкриттям відповідного розділу.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15.

Тобто неможливість здійснення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за його власником - державою в особі Фонду державного майна України, є порушенням його права власності на це майно. Вказане, зокрема, спричинює неможливість здійснення розпорядження вказаним майном (визначення балансоутримувача та передачу йому спірного майна в оперативне управління) з метою забезпечення схоронності сховища, як об`єкту нерухомого майна, що є необхідним для забезпечення обороноздатності країни.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, Держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Статтею 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Таким чином, виділ може мати місце виключно при наявності технічної можливості його здійснення відповідно до норм ст. 183 ЦК України.

Таких висновків висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду постанові від 20.11.2019 у справі № 344/8200/14-ц (провадження № 14-302цс19), який відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постановах від 25.09.2019 у справі № 205/9065/15-ц, від 27.05.2020 у справі № 173/1607/15-ц, від 12.03.2020 у справі № 127/5835/16-ц, від 14.07.2021 у справі № 380/1059/18, від 08.12.2021 у справі № 295/10390/18, від 31.01.2022 у справі №372/3114/16.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її (ч. 1 ст. 184 ЦК України).

Як вбачається з паспорту сховища №14829 літ. К-1, за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 вказане нерухоме майно є окремо розташованою одноповерховою будівлею, тому є нерухомою річчю з індивідуальними ознаками, та складає окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Крім того, відокремлення сховища №14829 літ. К-1 від загального комплексу Хлібозаводу №2 не спричинить втрату їх цільового призначення як нерухомих речей, що в свою чергу підтверджує той факт, що комплекс будівель і споруд, що розташований за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 є подільною річчю в розумінні ст. 183 ЦК України.

Таким чином, поділ комплексу будівель та споруд Хлібозавод №2, що розташовані за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого 04) між співвласниками технічно можливий та не спричинить порушень прав інших осіб.

Верховний Суд в постановах від 19.05.2021 у справі № 501/2148/17 та від 28.07.2021 у справі №310/7011/17 зазначив, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними.

При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються.

При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна.

Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Враховуючи зазначені висновки Верховного Суду, з огляду на те, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий виключно поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється.

Таким чином, порушення права володіння державним майном сховищем №14829 літ. К-1, розташоване за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2, можливе виключно шляхом поділу об`єкту нерухомого майна - Хлібозавод №2, що розташований за адресою: м. Кам`янське, вул. Тагільська, 2 (реєстраційний номер 04) між співвласниками Фондом державного майна України (1/25) та ТОВ «Дніпровський хлібокомбінат №2» (24/25) з припиненням права спільної часткової власності на цей об`єкт.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №925/366/18.

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 03.04.2013 у справі №6-12цс13 також дійшов висновку, що у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі й вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності в разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

При цьому слід ураховувати, що після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку ст. 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України.

Таким чином суд повинен зазначити в рішенні, яка частка із спірного майна надається відповідачу, тим самим визначивши конкретний окремий об`єкт нерухомого майна, який залишається у власності відповідача.

При цьому загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси обох сторін.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 19.10.2022 у справі №711/1330/20 та від 29.06.2022 у справі №495/3521/18.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно інших доводів сторін суд зазначає наступне.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача і стягненню на користь прокуратури підлягають 5190,35грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2" про поділ нерухомого майна, що перебуває в спільній частковій власності - задовольнити у повному обсязі.

Поділити в натурі об`єкт нерухомого майна "Хлібозавод №2" загальною площею 4836,8кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), вулиця Тагільська, будинок 2 (реєстраційний номер 04) між співвласниками, виділивши державі в особі Фонду державного майна України як окремий об`єкт нерухомого майна 1/25 частину об`єкту нерухомого майна "Хлібозавод №2", що складається з бомбосховища літ. К-1, загальною площею, 157,2кв.м., Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат № 2" виділити 24/25 частин об`єкту нерухомого майна "Хлібозавод №2", які складаються з: виробничого корпусу літ. А-3, загальною площею 2333,4кв.м., сухарного цеху літ. Б-1, загальною площею 429,3кв.м., будівлі складу БХМ літ. В-1, загальною площею 189,6кв.м., магазину-кіоску літ. Г-1, загальною площею 72,1кв.м., магазину-кіоску літ. Д-1, загальною площею 14,4кв.м., бубличного цеху літ. Є-1, загальною площею 155,3кв.м., гаражів для стоянки машин з підвалом літ. Ж-1, загальною площею 361,6кв.м., картонажного цеху літ. 3-1, загальною площею 89,00кв.м., трансформаторної підстанції літ. Л-1, слюсарної майстерні і матеріальних складів з ангаром літ. М-1, загальною площею 411,7кв.м., льодника підземного літ. Н-1, загальною площею 39,4кв.м., будівлі компресорної і холодильної камери, складів літ. П-1 321,4кв.м., складу запчастин, приміщення ГРП літ. С-1, загальною площею 45,6кв.м., плотницької і складу будівельних матеріалів з щитовою літ. Р-1, загальною площею 77,3кв.м., архіву літ. Т-1, загальною площею 46,7кв.м., будівлі прохідної з підвалом літ. Ф-1, загальною площею 42,8кв.м., віси автомобільні літ. X-1, загальною площею 11,2кв.м., будівлі над шахтним колодязем літ. Ц-1, загальною площею 38,8кв.м., огорожі, резервуару для води, тротуару, труби димової та труби димової з кирпичним боровом.

Припинити право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна "Хлібозавод №2" загальною площею 4836,8кв.м., розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), вул. Тагільська, буд. 2 (реєстраційний номер 04).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпровський хлібокомбінат №2" (49125, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 49, ідентифікаційний код 39223359) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 38, ідентифікаційний код 02909938) 5190,35грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 30.12.2022.

Суддя В.О. Татарчук