РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2022Справа № 910/11974/22

За позовомФізичної особи-підприємця Білецького Олександра Олександровича
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Всі двері»
простягнення 235396,00 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Негеля Ю.М.

Представники учасників справи:

від позивачаБілецький О.О., Сліпков В.С. - адвокат
від відповідачаПилюченко І.Г. - адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Білецький Олександр Олександрович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Всі двері» основного боргу у розмірі 235396,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладених між сторонами у спрощеній формі договорів-заявок на перевезення вантажів в частині здійснення розрахунків за надані послуги перевезення вантажів у період з жовтня 2018 року по лютий 2022 року включно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/11974/22; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 07.12.2022; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвалу про відкриття провадження у справі №910/11974/22 відповідач отримав 15.11.2022 на адресу електронної пошти.

30.11.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує.

06.12.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 07.12.2022 оголошувалася перерва до 21.12.2022.

12.12.2022 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, а від позивача - клопотання про приєднання доказів.

У судовому засіданні 21.12.2022 судом розглянуто та задоволено клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

Представник позивача у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи на те, що будь-яких господарських відносин між сторонами щодо надання позивачем відповідачу послуг перевезення до 04.07.2022 (тобто за заявлений до стягнення період) не існувало.

У судовому засіданні 21.12.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

В рамках даної справи Фізичною особою-підприємцем Білецьким Олександром Олександровичем ставиться питання про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Всі двері» заборгованості за надані у період з 26.10.2018 по 23.02.2022 послуги з перевезення вантажу у загальному розмірі 235396,00 грн.

Як стверджує позивач, договірні відносини з перевезення вантажу між сторонами виникали шляхом надсилання працівниками відділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «Всі двері» за допомогою месенджеру «Viber» та/або електронної адреси замовника (зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_1) замовлень на перевезення вантажу, які приймалися до виконання Фізичною особою-підприємцем Білецьким Олександром Олександровичем.

Позивач вважає, що надіслані від відповідача заявки на перевезення вантажу, які адресувалися на електронну пошту та месенджери позивача, є пропозицією укласти договір (офертою), у відповідь на які позивач зазначав вартість послуг (що в подальшому погоджувалося працівниками відділу логістики відповідача), а тому, за твердженням позивача, сторонами із дотриманням простої письмової форми (шляхом листування за допомогою засобів електронного зв`язку та месенджерів) укладалися договори щодо надання послуг з організації перевезення вантажу.

З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2022 позивач направив на адресу відповідача претензію (лист №29/08-22 від 29.08.2022), в якій вимагав протягом семи банківських днів з дня отримання цієї претензії сплатити заборгованість за перевезення, виконані з 26.10.2018 по 23.02.2022, у розмірі 235396,00 грн.

Також представником позивача було направлено відповідачу пропозицію про позасудове врегулювання спору, в якій позивач зазначає, що у зв`язку з наявністю заборгованості за надані послуги перевезення вантажу у сумі 235396,00 грн, перевізником притримано товар до виконання умов за договорами з перевезення вантажу. Тому позивач запропонував відповідачу, зокрема, погодити та підписати між сторонами акт звірки взаємних розрахунків за договорами перевезення, що стосується погашення заборгованості перед Фізичною особою-підприємцем Білецьким Олександром Олександровичем у розмірі 235396,00 грн.

Однак, у відповідь на вказану пропозицію відповідач вказав, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Всі двері» та Фізичною особою-підприємцем Білецьким Олександром Олександровичем до 04.07.2022 не укладалися договори перевезення вантажу та, відповідно, Товариство з обмеженою відповідальністю «Всі двері» у період з 2018 року по 03.07.2022 не передавало позивачу (його працівникам) вантаж для перевезення, не видавало позивачу товаро-транспортні накладні та накладні на переміщення товару, не оплачувало послуги з перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому, ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України встановлено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Вантажовідправник і перевізник у разі необхідності здійснення систематичних впродовж певного строку перевезень вантажів можуть укласти довгостроковий договір, за яким перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а вантажовідправник - подавати до перевезення вантажі у погодженому сторонами обсязі.

Відповідно глави 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 № 363 (надалі - Правила) договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання.

Згідно з п. 11.1 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Оформлення товарно-транспортної накладної в електронній формі (далі - е-ТТН) здійснюється відповідно до абзацу четвертого цього пункту. Е-ТТН підписується за допомогою електронного підпису (далі - ЕП) водія та/або експедитора, відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача. Створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання, знищення е-ТТН здійснюється відповідно до Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги». Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною. Залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів додаються інші (сертифікати, свідоцтва тощо), що визначається правилами перевезень зазначених вантажів, у паперовому та/або електронному вигляді. У разі оформлення е-ТТН супровідні документи також додаються в електронній формі. У разі оформлення товарно-транспортної накладної у паперовій формі супровідні документи додаються в паперовій формі за підписом відповідальних осіб.

За приписами п. 11.2 Правил оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля.

Відповідно до п. 11.3 Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує Замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Засоби, що використовуються для реєстрації та обробки даних е-ТТН, мають відповідати вимогам Закону України «Про технічні регламенти та оцінку відповідності» та забезпечувати захист інформації відповідно до Законів України «Про захист персональних даних», «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах».

Пунктом 13.1 Правил визначено, що перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

За твердженням позивача, заявлена до стягнення заборгованість виникла внаслідок несвоєчасного та неповного розрахунку за надані позивачем послуги з перевезення вантажів, а саме: 26.10.2018 Дергачі-Київ; 13.12.2018 Дергачі-Харків-Київ; 20.12.2018 Дергачі-Харків-Київ; 27.12.2018 Дергачі-Харків-Київ; 10.01.2019 Дергачі-Харків-Київ; 25.06.2020 Дніпро-Київ; 06.12.2021 Київ-Одеса; 06.12.2021 Львів-Київ; 07.12.2021 Київ-Львів; 09.12.2021 Київ-Вінниця; 10.12.2021 Київ-Полтава; 10.12.2021 Дніпро-Київ; 14.12.2021 Київ-Дніпро; 14.12.2021 Київ-Одеса; 15.12.2021 Київ-Чернівці; 16.12.2021 Дергачі-Київ; 16.12.2021 Київ-Полтава; 17.12.2021 Одеса-Київ; 20.12.2021 Київ-Одеса; 22.12.2021 Київ-Львів; 22.12.2021 Київ-Дніпро; 28.12.2021 Київ-Львів; 29.12.2021 Київ-Одеса; 30.12.2021 Київ-Полтава; 04.01.2022 Київ-Чернівці; 05.01.2022 Київ-Львів; 05.01.2022 Київ-Дніпро; 17.01.2022 Київ-Одеса; 18.01.2022 Київ-Вінниця; 18.01.2022 Київ-Львів; 19.01.2022 Харків-Київ; 19.01.2022 Київ-Дніпро; 20.01.2022 Київ-Чернівці; 21.01.2022 Київ-Одеса; 21.01.2022 Одеса-Київ; 26.01.2022 Київ-Львів; 02.02.2022 Київ-Львів; 01.02.2022 Київ-Одеса; 03.02.2022 Київ-Дніпро; 08.02.2022 Київ-Одеса; 08.02.2022 Київ-Дніпро; 09.02.2022 Київ-Чернівці; 10.02.2022 Дергачі-Київ; 11.02.2022 Київ-Полтава; 14.02.2022 Київ-Одеса; 15.02.2022 Київ-Львів; 16.02.2022 Київ-Вінниця; 17.02.2022 Львів-Одеса; 18.02.2022 Дніпро-Київ; 22.02.2022 Київ-Одеса; 22.02.2022 Одеса-Київ; 23.02.2022 Бердичів-Львів; 23.02.2022 Київ-Львів.

В свою чергу, відповідач заперечує факт здійснення позивачем за замовленням відповідача перевезень за вказаними вище маршрутами (тобто у період з жовтня 2018 по лютий 2022 року включно) та заперечує факт укладення з позивачем (як перевізником) будь-яких договорів на перевезення вантажу до 04.07.2022.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що ним лише 04.07.2022 було укладено з Фізичною особою-підприємцем Білецьким Олександром Олександровичем один договір на перевезення 55 дверей у комплекті, спір щодо виконання якого розглядається в рамках господарської справи №910/10205/22.

Суд зазначає, що за приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За змістом ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зі змісту ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України слідує, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Однак, жодних транспортних накладних або ж інших перевізних документів, якими б підтверджувався факт укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю «Всі двері» договорів перевезення вантажів у спірний період (з 26.10.2018 по 23.02.2022) матеріали справи не містять.

Будь-яких первинних документів, в яких би було зафіксовано факт здійснення господарських операцій, про які зазначає позивач (надання послуг з перевезення вантажів або послуг з організації перевезення вантажів у період з 26.10.2018 по 23.02.2022) у справі також відсутні.

Так само у справі відсутні будь-які документи, підписані представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Всі двері», які б свідчили про звернення відповідача до позивача із заявками на перевезення вантажів, а також про погодження сторонами у спірний період найменування та кількості вантажу, який позивач прийняв до перевезення, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобілі (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора (як того вимагають положення Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні).

В якості доказів на підтвердження своїх доводів про надання відповідачу послуг перевезення вантажів у період з жовтня 2018 року по лютий 2022 року позивач надав суду: скріншоти листування за допомогою мобільного додатку «Viber» та електронної пошти, аудіозапис телефонних розмов (за твердженням позивача, із засновницею відповідача ОСОБА_1 ), копії розписок про отримання коштів (складені позивачем в односторонньому порядку), копії заяв свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі №910/10205/22.

Однак, суд зазначає, що вказаними документами не підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг перевезення вантажів у заявленому позивачем обсязі, а також не підтверджується визнання уповноваженими представниками відповідача заявленої до стягнення заборгованості.

Так, надані позивачем скріншоти з мобільного додатку «Viber» та електронної пошти не є допустимими доказами укладення між сторонами договорів перевезення вантажів, оскільки доказів того, що вказане листування велося уповноваженими на укладення договорів представниками позивача матеріали справи не містять. При цьому, якщо навіть припустити, що дане листування дійсно велося від імені позивача компетентними особами, таке листування в будь-якому випадку не підтверджує фактичного обсягу наданих послуг перевезення вантажів (в тому числі, прийняття обумовленого вантажу до перевезення та доставки його до місця призначення).

Посилання позивача на заяви свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до уваги судом не приймаються, оскільки, по-перше, такі заяви свідків подані в рамках справи №910/10205/22 (про що безпосередньо вказано у відповідних заявах), і тому не можуть розцінюватися судом як показання свідків у даній справі в розумінні ст. 87 Господарського процесуального кодексу України.

По-друге, за приписами ч. 2 ст. 87 Господарського процесуального кодексу України на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

Більш того, навіть якщо припустити, що вказані заяви і були б подані з дотриманням вимог процесуального закону, з їх змісту можливо було б дійти висновку лише про те, що позивач дійсно певний час співпрацював з відповідачем, здійснюючи за його замовленням перевезення вантажів. Однак, точних дат, маршрутів, обсягів та вартості наданих послуг з перевезення вантажів у таких заявах не наведено.

Таким чином, в ході розгляду справи позивач належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України не довів факту здійснення ним перевезення вантажів за замовленням позивача у період з 26.10.2018 по 23.02.2022, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги перевезення у сумі 235396,00 грн задоволенню не підлягають.

Інші доводи та заперечення учасників справи судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

У відповідності до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 238-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 10.01.2023

Суддя Ю.М. Смирнова