РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2022Справа № 910/5504/22

За позовом Фізичної особи-підприємця Макухова Костянтина Євгенійовича

до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

про визнання договору дійсним та визнання права на експлуатацію майданчика

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Мелконян Н.Г.

за участю представників сторін

від позивача Лоленко О.А., ордер серії КВ № 373920 від 10.10.2021

від відповідача Полішко Л.О., адвокат за довіреністю № 58 від 14.02.2022

Суть спору :

05.07.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Макухова Костянтина Євгенійовича до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» про

1) визнання договору № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеним між позивачем та відповідачем, дійсним;

2) визнання права на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за позивачем за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6 в межах ІІІ територіальної зони для паркування м. Києва на умовах, передбачених договором № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за наслідками електронних торгів, які відбулися 13.03.2020, між сторонами укладено договір № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування. Умовами відповідного договору встановлено, що: цей договір вважається укладеним та набирає законної сили з моменту підписання його сторонами; строк дії договору становить 1096 календарних днів від дати підписання акту приймання-передачі відповідачем в експлуатацію позивачу майданчика для паркування; відповідач розробляє схему організації дорожнього руху на майданчику для паркування, яка є невід`ємною частиною цього договору. Проте, відповідачем було направлено позивачу лист № 053/05-628 від 08.02.2022 про дострокове розірвання договору № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020 в односторонньому порядку від 09.02.2022, оскільки позивач самовільно займає паркувальний майданчик та здійснює на ньому підприємницьку діяльність, при цьому однією із підстав вказуючи, що між сторонами не було підписано акт прийому-передачі вищевказаного паркувального майданчика у зв`язку з відсутністю схеми організації дорожнього руху. Враховуючи те, що на думку позивача підстави для розірвання чи припинення дії договору № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020 є необґрунтованими, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5504/22 від 12.07.2022 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

26.07.2022 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2022 відкрито провадження у справі № 910/5504/22; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 08.09.2022.

Даною ухвалою суду було зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

Ухвалу про відкриття провадження у справі від 01.08.2022 було направлено відповідачу 02.08.2022 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 070 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01030, м. Київ, вул. Леонтовича, 6, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Проте, конверт разом з ухвалою від 01.08.2022 (номер відправлення 070) було повернуто до суду поштовим відділенням зв`язку без вручення адресату з довідкою форми Ф-20 з позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з ч. 3 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

05.09.2022 від відповідача до суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що позивач у позовній заяві жодним чином не ставить питання недійсності (нікчемності) правочину відповідно вирішивши питання щодо дійсності договору не призведе до жодних юридичних наслідків. Оскільки сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, договір є укладеним 23.03.2020, проте позивач просить визнати договір дійсним, а не визнати договір чинним. За умовами п. 7.2 договору строк дії договору становить 1096 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі майданчика для паркування. Незважаючи на те, що між сторонами відповідний акт не був підписаний позивач на постійній основі проводив незаконну господарську діяльність за адресою майданчика: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6. Відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою звільнити майданчик. Також відповідачем надіслано позивачу лист № 053/05-628 від 08.02ю.2022 в якому повідомлено про дострокове розірвання договору в односторонньому порядку з 09.02.2022. Відповідач вважає договір розірваним, тому вимога по визнання договору дійсним не підлягає задоволенню. Право на експлуатацію майданчика виникає з моменту передачі його позивачу шляхом підписання акту. За відсутності відповідного акту у позивача не виникло право експлуатації майданчика, тому вимоги в цій частині не підлягає задоволенню. А самовільне зайняття майданчика не є достатньою підставою для виникнення права на експлуатацію.

08.09.2022 позивачем до суду подано клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з неможливістю направити повноважного представника, який перебуває на лікарняному.

08.09.2022 у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 27.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5504/22 від 27.09.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/5504/22 на 30 (тридцять) днів; оголошено перерву у підготовчому засіданні до 11.10.2022.

Внаслідок ракетних обстрілів російської федерації по всій території України, з метою збереження життя та здоров`я представників сторін, працівників апарату суду та суддів, суд дійшов висновку утриматись від розгляду справи у відкритому судовому засіданні, у зв`язку з чим підготовче засідання 11.10.2022 у справі № 910/5504/22 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5504/22 від 12.10.2022 викликано сторін у підготовче засідання, що відбудеться 18.10.2022.

18.10.2022 у підготовчому засіданні судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.11.2022.

18.10.2022 відповідачем у системі «Електронному суді» сформовано клопотання про відкладення засідання.

08.11.2022 позивачем до суду подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить суд 1) визнати недійсною односторонню відмову відповідача, викладену у листі № 053/05-628 від 08.02.2022 від договору № ДНП-2020-03/07 від 23.02.2020 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування укладеного між сторонами; 2) визнати право на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за позивачем за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6 в межах ІІІ територіальної зони для паркування м. Києва на умовах, передбачених договором № ДНП-2020-03/07 від 23.02.2020.

Згідно з ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ст. 207 Господарського процесуального кодексу України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому проваджені або в інший строк, визначений судом.

З огляду на те, що заява про зміну предмету позову подана позивачем після постановлення про закриття підготовчого провадження у даній справі, за відсутності наведених відповідачем поважних причин пропуску строку на звернення із відповідною заявою, тому дану заяву залишено судом без розгляду.

08.11.2022 у судовому засіданні позивач повідомив суд, що має намір подати заяву про відмову від позову в частині.

08.11.2022 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 15.11.2022; встановлено позивачу подати заяву про відмову від позову в частині у строк до 11.11.2022.

14.11.2022 судом зареєстровано заяву позивача про відмову від частини позовних вимог, в якій позивач просить вважати позовні вимоги наступними: визнати право на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за позивачем за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6 в межах ІІІ територіальної зони для паркування м. Києва на умовах, передбачених договором № ДНП-2020-03/07 від 23.02.2020.

15.11.2022 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.11.2022.

22.11.2022 відповідачем до суду подано заперечення проти заяви позивача про відмову від частини позовних вимог.

Позивач в судовому засіданні 24.11.2022 позовні вимоги з урахуванням заяви про відмову від позові в частині підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 24.11.2022 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/5504/22 від 24.11.2022 закрито провадження у справі в частині вимоги позивача про визнання договору № ДНП-2020-03/07 від 23.02.2020 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеним між позивачем та відповідачем, дійсним.

24.11.2022 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 06.12.2022.

В судовому засіданні 06.12.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради № 930/1591 від 26.06.2007 визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтранпарксервіс» єдиним оператором з паркування транспортних засобів, стягнення паркувального збору та виготовлення єдиних абонементних талонів з паркування автомобільного транспорту.

23.03.2020 між Комунальним підприємством «Київтранспарксервіс» (стоона-1, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем Макуховим Костянтином Євгенійовичем (сторона-2, позивач) укладено договір № ДНП-202-03/07 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору сторона-1 передає за плату стороні-2 для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (далі - майданчик для паркування), що включає 10 (десять) місць для платного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 7.1 договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами.

Згідно з п. 7.2 договору строк дії договору становить 1096 календарних днів від дати підписання акту приймання передачі стороною-1 в експлуатацію стороні-2 майданчика для паркування.

Пунктом 3.1 договору визначено, що майданчик для паркування вважається переданим в експлуатацію стороні-2 з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію.

Згідно з п. 3.2. договору акт приймання-передачі майданчика в експлуатацію має бути підписаний сторонам з моменту погодження схеми ОДР у встановленому порядку відповідно до Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради № 1051/1051 від 25.12.2008, але не пізніше ніж через 5 (п`ять) робочих днів з моменту затвердження. У випадку не підписання сторонами акту приймання-передачі майданчика в експлуатацію даний договір вважається розірваним на 6-й день.

Отже, зі змісту договору вбачається, що майданчик для паркування має бути переданий в експлуатацію за актом приймання-передачі, якому в свою чергу передує погодження схеми ОДР, відлік дії договору також пов`язаний з моментом підписання акту приймання-передачі, а отже і право позивача на експлуатацію, саме з моменту передачі йому майданчика. Умовами договору не передбачено, що позивач набуває право користування майданчиком з моменту укладення договору.

Рішенням Київської міської ради № 1051/1051 від 25.12.2008 затверджено Правила благоустрою міста Києва (далі - Правила), якими, зокрема, визначено, єдиний порядок організації та функціонування платних місць для паркування транспортних засобів на території міста Києва.

Згідно пункту 17.3.1 Правил платні місця для паркування транспортних засобів (майданчики для платного паркування) призначені для тимчасової стоянки транспортного засобу зі стягненням плати за паркування у відведених або спеціально обладнаних місцях без відповідальності за збереження транспортного засобу або з такою відповідальністю, якщо можливе оснащення місця для паркування транспортних засобів необхідним обладнанням. Організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.

Пунктом 17.3.2 Правил встановлено, що особливі умови користування земельними ділянками, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, полягають в розробці та погодженні в установленому цими Правилами порядку схем організації дорожнього руху, згідно з якими у оператора виникає право надання платних послуг паркування транспортних засобів та не потребує розроблення проектів відведення цих земельних ділянок.

Згідно з п. 17.3.3 Правил благоустрою міста Києва оператор розробляє схеми організації дорожнього руху за погодженням з управлінням ДАІ ГУ МВС України в м. Києві (при розташуванні місць для паркування в межах червоних ліній міських вулиць і доріг), Головним управлінням транспорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а у випадках необхідності їх розміщення: - в межах шляхопроводів, на тротуарах (при заниженні їх бордюрного каменя) - з комунальною корпорацією «Київавтодор»; - в межах міжквартальних територій - з КП «УЖГ» або КП «ШЕУ» виконавчих органів районних у м. Києві рад (районних у м. Києві державних адміністрацій); - на вулицях та в районі об`єктів відповідно постійного руху та відвідування осіб, яких охороняють відповідно до чинного законодавства, - з Управлінням державної охорони. Після затвердження схеми організації дорожнього руху у встановленому цими Правилами порядку оператор зобов`язаний повідомити КП «Київдорсервіс» про встановлені дорожні знаки.

Відповідно до п. 2.1.4 договору сторона-1 розробляє схему організації дорожнього руху на майданчику для паркування, яка є невід`ємною частиною договору.

Сторонами не подано погодженої у встановленому порядку схеми організації дорожнього руху.

При цьому відповідач зазначає, що він як оператор з паркування транспортних засобів в м. Києві, розробив схеми ОДР та подав їх на погодження управлінню ДАІ ГУ МВС України в м. Києві та Головному управлінню транспорту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Безпосередньо до процесу розробки та погодження схеми ОДР, відповідач може приступити виключно після підписання договору. А, терміни та результат погодження схем ОДР відповідними органами від відповідача не залежать.

Матеріали справи також не містять підписаний акт приймання-передачі паркувального майданчика, згідно із яким би позивач передав, а відповідач прийняв в експлуатацію паркувальний майданчик на 10 (десять) місць за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Також статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондують положенням статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, обов`язковою умовою звернення до суду є наявність мети - захистити порушене, невизнане чи оспорюване право та, зрештою, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на необхідність захисту його прав шляхом визнання за ним права на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за позивачем за адресою: м. Київ, Солом`янський р-н, вул. Кадетський Гай, 6 в межах ІІІ територіальної зони для паркування м. Києва на умовах, передбачених договором № ДНП-2020-03/07 від 23.03.2020.

Однак, за вище встановлених судом обставин, позивач просить захистити його права, факту порушення яких судом не встановлено. Крім того, заявлена позивачем вимога не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, оспорені або не визнані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених, оспорених або не визнаних прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже цих прав або законних інтересів позивача.

При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Макухова Костянтина Євгенійовича.

У п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява № 63566/00) «Проніна проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Інші доводи учасників справи судом не досліджуються, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 23.12.2022.

СуддяВ.В.Сівакова