ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2022 р. Справа№ 910/9141/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Шапрана В.В.

Тищенко А.І.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін згідно із протоколом судового засідання

від позивача: Масалай О.О. (в залі суду);

від відповідача: Кузьменко С.О. (в залі суду);

вільний слухач: Ільчишин А.В. (в залі суду);

розглянувши матеріали апеляційної за апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022

у справі №910/9141/21 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост"

до Міністерства оборони України

про стягнення 5 000 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст додаткового рішення місцевого господарського суду

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" 20 000,00 грн витрат на надання правничої допомоги. В іншій частині заяви відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що враховуючи, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу адвоката, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України слід покласти на відповідача у розмірі 20 000 грн. Заявлені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеній вище частині. Вимоги заяви в частині покладення на відповідача понесених позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 75 000 грн задоволенню не підлягають, оскільки вказане питання було вирішене судом та рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 року ці витрати стягнуті з відповідача на користь позивача. Заявлені вимоги в частині витрат на проведення економічної експертизи у розмірі 25 000 грн. задоволенню також не підлягають, оскільки вказаної експертизи судом не призначалось для вирішення поставлених експерту питань, пов`язаних з підтвердженням розміру простроченої заборгованості та інфляційних збитків, не було необхідності у спеціальних знаннях, тому потреба у проведенні такої експертизи була відсутня.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення господарського суду міста Києва від 20.01.2022 по справі №910/9141/21 скасувати повністю та постановити нове, яким задовольнити повністю заяву позивача №ФО/781 від 23 грудня 2021 року про винесення додаткового рішення та стягнути з Міністерства оборони України на користь ТОВ "Фортеця-Ост" витрати позивача на професійну правову допомогу в розмірі 896 214,00 грн. та витрати, понесені позивачем на оплату судової економічної експертизи в розмірі 25000, 00 грн. Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, що понесено у зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції, документи на підтвердження яких маємо намір подати через п`ять днів після постановлення остаточного рішення по справі. Забезпечити участь представника апелянта під час розгляду апеляційної скарги та повідомити про дату, час та місце розгляду.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовані наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що представник Міністерства оборони України підготував та подав до суду клопотання про зменшення судових витрат і витрат на правову допомогу, яке було обґрунтоване здебільшого фактом проведення бойових дій в країні, та тим, що бюджет Міністерства оборони України спрямований на підвищення обороноздатності країни, жодних аргументів щодо невідповідності заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру у клопотанні не містилось та представником позивача не заявлялось, жодного доказу в обґрунтування клопотання відповідач не подав, контррозрахунок також відповідачем не складався і не подавався, при цьому у клопотанні не було зазначено на яку суму необхідно зменшити витрати на професійну правничу допомогу, і вказані дані були внесені представником відповідача від руки у судовому засіданні.

На думку скаржника, суд, замість повернення клопотання заявнику на підставі ч. 4 ст. 170 ГПК України, прийняв вказане клопотання та за результатом розгляду заяви позивача безпідставно прийшов до висновку, що заявлені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в іншій частині (невідомо в якій саме) не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їх розміру, а також, що ніби то такі витрати не мають характеру необхідних і не спів розмірні із виконаною роботою у суді, та прийшов до необґрунтованого висновку, що їх розмір є необґрунтованим у зазначеній вище частині, зменшивши їх невмотивовано до 20 000,00 грн. Відтак, на думку скаржника, судом при постановленні оскаржуваного рішення грубо порушені приписи ч. 5 ст. 126 ГПК України, протиправно зменшено витрати позивача на правову допомогу без належного мотивування, яке подано поза межами строку для вирішення питання про постановлення додаткового рішення і яке всупереч вимогам п.п. 4, 5 ст. 170 ГПК України не містило прохання заявника та підстав клопотання.

Скаржник вказує на те, що у справі № 910/9141/21 до складу гонорару адвоката було включено "гонорар успіху", розмір якого визначався у відсотках від присудженої в результаті розгляду справи суми, тому викладені у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18 висновки щодо застосування норм права є релевантною судовою практикою, яка має бути врахована судом при винесенні додаткового рішення у даній справі.

Скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції щодо недотримання позивачем вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України та наявності підстав для зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу не відповідають обставинам справи, а також безпідставно застосовано положення ч. 5 ст. 126 ГПК України та зменшено розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, і вказані порушення, відповідно до вимог ст. 277 ГПК України, є підставами для скасування оскаржуваного додаткового рішення.

Також скаржник вказує на те, що ним замовлено проведення експертизи, за результатом якої складено висновок експерта № 179/09-21 від 14.07.2021, діючи в межах своїх процесуальних прав, який є доказом, що підтверджує розмір простроченої заборгованості та інфляційних збитків, тобто стосується предмету спору безпосередньо, однак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені вимоги в частині витрат на проведення економічної експертизи у розмірі 25 000,00 грн задоволенню також не підлягають, оскільки вказаної експертизи судом не призначалось для вирішення поставлених експерту питань, пов`язаних з підтвердженням розміру простроченої заборгованості та інфляційних збитків, не було необхідності у спеціальних знаннях, тому потреба у проведенні такої експертизи була відсутня, натомість жодних обґрунтувань щодо неспівмірності витрат на проведення експертизи із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів.

Скаржник зазначає про те, що у процесуальному законі відсутня така підстава відмови у стягненні на користь замовника експертизи витрат на проведення такої експертизи з підстав відсутності необхідності у спеціальних знаннях та потреби у проведенні такої експертизи. Перелік підстав для такої відмови є вичерпним та передбачений ч.ч. 5, 6 ст. 127 ГПК України.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2022 заяву колегії суддів Північного апеляційного господарського суду Руденко М.А., Барсук М.А., Пономаренко Є.Ю. про самовідвід від розгляду справи № 910/9141/21 задоволено. Справу №910/9141/21 на рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 переведено в режим "Таємно". Матеріали справи №910/9141/21 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суду відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2022 та протоколів автоматичного визначення складу колегії суддів від 18.05.2022, апеляційну скаргу Міністерства оборони України передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Гаврилюка М.Г, суддів: Тищенко А.І., Шапрана В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2022 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/9141/21, розгляд справи призначено на 15.06.2022.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 та 09.08.2022 розгляд справи відкладався на 09.08.2022 та 25.10.2022, відповідно.

Судове засідання 25.10.2022 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці та відсутністю енергозабезпечення.

Ухвалою від 03.11.2022 розгляд справ призначено на 16.11.2022.

Станом на 16.11.2022 Міністерство оборони України вимоги ухвали від 15.06.2022 про надання копії додатку № 6 до Державного контракту від 21.12.2018 № 362/5/18/36 не виконало.

Відповідно до змісту поданих 08.08.2022 пояснень, Міністерство оборони України зазначило, що витребуваний документ не може бути наданий, так як він ще листом від 09.04.2021 був направлений до Національного антикорупційного бюро.

На запитання суду, представник Міністерства оборони України надав пояснення, що додаток № 6 до Державного контракту від 21.12.2018 № 362/5/18/36 який має гриф "Таємно" стосується лише технічної частини контракту, а в даному випадку спірним є питання розрахунків між сторонами, що не регулюється відповідним додатком, а тому доцільність залучення таємного документу до матеріалів справи відсутня, а повний та всебічний розгляд спору можливий за відсутності такого документу.

Представник позивача у судовому засіданні також підтримав доводи відповідача, щодо можливості розгляду спору за відсутності в матеріалах справи додатку № 6 до Державного контракту від 21.12.2018 № 362/5/18/36.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що в них не міститься жодного документу з грифом "таємно", "цілком таємно" чи "особливої важливості".

Враховуючи, що матеріали справи не містять документів з інформацією, що охороняється законом, а представники сторін надали обґрунтовані пояснення щодо недоцільності залучення таких документів, і необґрунтований розгляд справи в закритому судовому засіданні призводить до безпідставного звуження прав учасників судового процесу, зокрема щодо неможливості участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції, колегія суддів ухвалила розглядати справу в загальному режимі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 продовжено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/9141/21 у відкритому судовому засіданні. Справу передано для розгляду в загальному режимі, у зв`язку з відсутністю таємних документів. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі №910/9141/21 призначити у відкритому судовому засіданні на 14.12.2022.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Враховуючи викладене, введення воєнного стану в Україні, перебування суддів у відпустках, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/9141/21 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 позов задоволено повністю. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" 4 900 000 грн основного боргу, 100 000,00 грн. інфляційних втрат, 75 000,00 грн судового збору.

29.12.2021 року до загального відділу діловодства суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій заявник просив суд стягнути з відповідача витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 896 214 грн., понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 75 000 грн. та витрати на проведення економічної експертизи у розмірі 25 000 грн.

Так, до заяви позивачем додано договір про надання експертних послуг від 14.06.2021, рахунок № 14/16 від 14.06.2021, платіжне доручення № 79 від 22.06.2021, платіжне доручення № 81 від 02.07.2021, меморіальній ордер № 159 від 09.07.2021, додаток № 17 від 18.11.2020 до договору про надання правової допомоги № 436/19 від 10.04.2019, додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги від № 436/19 від 10.04.2019, детальний опис дій адвоката у справі від 23.12.2021, акт від 23.12.2021 про виконання договору про надання правової допомоги № 436/19 від 10.04.2019 та докази направлення заяви з додатками іншим учасникам.

20.01.2022 відповідач подав суду клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується заява, суд вважає, що вказана заява позивача підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване додаткове рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій, другій статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 3-5 ст. 126 зазначеного Кодексу, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи". За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Тобто доводи скаржника про те, що зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги безпосередньо пов`язане з наявністю клопотання, є неправильними, оскільки перш за все суд має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/7520/20.

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведені позивачем у акті про виконання договору про надання правової допомоги № 436/19 від 10.04.2019 суми адвокатських послуг, а саме: гонорар за п.п. 3.1 додаткової угоди № 17 від 18.11.2020 до договору (зі змінами) - 152 000,00 грн, гонорар за п.п. 3.2 додаткової угоди № 17 від 18.11.2020 до договору (зі змінами) - 32 214,00 грн (згідно із рахунками від 28.09.2021 № 462 та від 20.12.2021 № 487), гонорар за п.п. 3.3 додаткової угоди № 17 від 18.11.2020 до договору (зі змінами) - 712 000,00 грн, є завищеними, враховуючи предмет спору та обставини справи.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду враховує те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 896 214,00 грн, є надмірним, з огляду на те, що бюджет Міністерства оборони України спрямований на підвищення обороноздатності держави, кошти спрямовуються на закупівлю засобів індивідуального захисту, техніки, озброєння та інше.

З огляду на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин справи, з урахуванням середнього розміру заробітної плати, враховуючи подання відповідачем клопотання про зменшення розміру судових витрат і витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що розмір заявлених ТОВ "Фортеця-Ост" витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 896 214,00 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеному вище розмірі, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат, тому, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн витрат на надання правничої допомоги.

Такий розмір відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співрозмірні з виконаною роботою у суді першої інстанції.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу у господарському суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Заявлені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 876 214,00 грн не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у суді, отже їх розмір є необґрунтованим у зазначеній вище частині.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що вимоги заяви в частині покладення на відповідача понесених позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 75 000 грн задоволенню не підлягають, оскільки вказане питання було вирішене господарським судом першої інстанції, а саме, відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 зазначені витрати стягнуті з відповідача.

Щодо заявлених вимог в частині витрат на проведення економічної експертизи у розмірі 25 000 грн, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки вказаної експертизи судом не призначалось для вирішення поставлених експерту питань, пов`язаних з підтвердженням розміру простроченої заборгованості та інфляційних збитків, не було необхідності у спеціальних знаннях, тому потреба у проведенні такої експертизи була відсутня.

Крім того, позивачем не доведено необхідності замовлення такого висновку, враховуючи також те, що перелік питань не стосується стягнення проміжної плати за виконані позивачем роботи.

З приводу доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржене додаткове рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване додаткове рішення суду прийнято відповідно до вимог процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/9141/21 задоволенню не підлягає. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/9141/21 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортеця-Ост" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/9141/21 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 у справі № 910/9141/21 залишити без змін.

3. Справу № 910/9141/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови підписано 23.01.2023, у зв`язку із перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці та тимчасовою непрацездатністю судді Шапрана В.В.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Шапран

А.І. Тищенко