ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2022 р. Справа№ 910/12774/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко А.І.

секретар судового засідання: Колосовська А.Р.

за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 13.12.2022

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автоентерпрайз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 (повний текст складено 04.07.2022)

у справі №910/12774/21 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті»

до Приватного підприємства «Автоентерпрайз»

про стягнення 127 050,00 грн,

та за зустрічним позовом Приватного підприємства «Автоентерпрайз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті»

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст первісних та зустрічних позовних вимог

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Іоніті» (далі, позивач за первісним позовом або ТОВ «Іоніті») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Автоентерпрайз» (далі, відповідач або ПП «Автоентерпрайз») про стягнення 127 050,00 грн штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за Договором про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, а саме зобов`язання щодо забезпечення підключення обладнання, визначеного в Акті приймання-передачі від 12.07.2019, до електричної мережі, що, як наслідок, позбавило позивача можливості використати таке обладнання у господарській діяльності, внаслідок чого виникли передбачені пунктом 5.4. Договору підстави для стягнення з відповідача штрафу за період з 11.09.2020 по 26.11.2020 в сумі 127 050,00 грн.

Приватне підприємство «Автоентерпрайз», у свою чергу, звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом (із урахуванням уточнення зустрічного позову від 13.10.2021) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» про визнання недійсним Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що Договір про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, дублікат якого надано суду, укладено зі сторони ПП «Автоентерпрайз» Пальшиним Ю.І., який є фактично власником та засновником ТОВ «Іоніті», а тому, на думку позивача за зустрічним позовом, такий Договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України (правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості), частини 2 статті 235 Цивільного кодексу України (правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили), частин 1, 2 статті 234 Цивільного кодексу України (фіктивний правочин).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» до Приватного підприємства «Автоентерпрайз» про стягнення 127 050,00 грн задоволено.

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» штраф у сумі 127 050 (сто двадцять сім тисяч п`ятдесят) грн 00 коп. та судовий збір у сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

У задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства «Автоентерпрайз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» про визнання недійсним договору - відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції встановив, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20 позов ТОВ «Іоніті» про стягнення штрафу було задоволено, стягнуто з ПП «Автоентерпрайз» штраф у сумі 184 800,00 грн за порушення ним укладеного з ТОВ «Іоніті» Договору від 12.07.2019 за період з 22.05.2020 по 10.09.2020. Постановою господарського суду апеляційної інстанції у справі №910/13873/20, яка набрала законної сили, були встановлені преюдиційні обставини - факт порушення ПП «Автоентерпрайз» умов Договору щодо забезпечення електричним живленням обладнання ТОВ «Іоніті», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, у період з 22.05.2020 по 10.09.2020. Водночас, за висновками суду, матеріали даної справи свідчать, що порушення Договору, встановлене у справі №910/13873/20, ПП «Автоентерпрайз» у подальшому не було усунуте та на час розгляду даної справи використання ТОВ «Іоніті» обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено. Отже, наявні передбачені пунктом 5.4. Договору підстави для стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафу за наступний період - з 11.09.2020 по 26.11.2020 (по дату складення акту від 26.11.2020 про відсутність підключення обладнання).

У частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог рішення суду мотивоване тим, що представник ПП «Автоентерпрайз» Пальшин Ю.І. мав право укладати договір про надання послуг від 12.07.2019 від імені ПП «Автоентерпрайз» на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором ПП «Автоентерпрайз» Ніконовим Д.А., та без попереднього погодження з директором підприємства.

Суд встановив, що своїми діями сторони узгодили істотні умови спірного правочину та передачею ПП «Автоентерпрайз» обладнання позивачу за первісним позовом за актом прийому-передачі від 12.07.2019 засвідчили факт його реального виконання, що робить неможливим визнання цього договору недійсним незалежно від наявності/відсутності повноважень представника ПП «Автоентерпрайз» Пальшина Ю.І.

За висновками суду позивач за зустрічним позовом будь-яких доказів про зловмисну домовленість між Пальшиним Ю.І. та ТОВ «Іоніті» не надав, як і не довів наявність умислу обох сторін спірного правочину на його укладення шляхом зловмисної домовленості. Укладений договір не містить ознак фіктивності та удаваності, натомість, судом вже були встановлені обставини реального виконання спірного договору та настання правових наслідків його укладення, що, зокрема, підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 12.07.2019, а також неналежністю виконання цього договору з боку ПП «Автоентерпрайз», у зв`язку з чим із останнього на користь ТОВ «Іоніті» був стягнутий штраф. Указані обставини свідчать про відсутність такої ознаки фіктивного правочину, як ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Отже, за висновками місцевого господарського суду у спірних правовідносинах сторони уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, відтак, доводи позивача за зустрічним позовом про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 25.07.2022 (про що свідчить відмітка Укрпошти Стандарт на конверті) Приватне підприємство «Автоентерпрайз» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення.

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом зводяться до наступного:

- ПП «Автоентерпрайз» не надавало Пальшину Юрію Ігоровичу повноважень на укладення спірного договору від 12.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іоніті» та Приватним підприємством «Автоентерпрайз» без згоди директора ПП «Автоентерпрайз» та у подальшому не вчиняло жодних дій, що можуть свідчити про його схвалення (акт приймання-передачі обладнання від 12.07.2019 підписано датою спірного договору і підписано саме Пальшиним Ю.І. , а не директором ПП «Автоентерпрайз» Ніконовим Д.А. , що не може свідчити про схвалення такого правочину підприємством відповідача за зустрічним позовом);

- за спірним договором від 12.07.2019 ніколи не проводилось розрахунків, не підписувалось господарських чи будь-яких інших документів, не здійснювалось листування, тощо (суд першої інстанції безпідставно визнав належним доказом умови оплатності Договору у справі електронне листування між невідомими особами ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4. При цьому, за ПП «Автоентерпрайз» зареєстровано домен за назвою autoenterprise.ua, що підтверджується довідкою, долученою до апеляційної скарги);

- заяви свідків Пальшина Ю.І. від 27.11.2020 та Гулея С.В. від 27.11.2020 не можуть бути використані судом як доказ у господарській справі №910/12774/21, оскільки додані у копіях, що суперечить частині 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України, надавались у іншій справі (№910/13873/20) та не містять, усупереч вимог частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, показань про обставини, які відповідно до законодавства відображаються у певних документах, а відтак не можуть доводитися показаннями свідків;

- ПП «Автоентерпрайз» не мало наміру та підстав для укладення спірного договору, оскільки він не відповідає господарським інтересам підприємства, а ПП «Автоентерпрайз» не мало права на його укладення;

- ПП «Автоентерпрайз» не передавало у власність ТОВ «Іоніті» чи будь-яким третім особам зарядні пристрої для електромобілів, розміщені за адресою АДРЕСА_1 , саме ПП «Автоентерпрайз» є їх власником та використовує їх безперервно у своїй господарській діяльності;

- ТОВ «Іоніті» ніколи не мало речових чи інших прав на зарядні пристрої, розміщені за адресою м. Київ, вул. Баггоутівська, 17-21. Скаржник наголошує, що надані ТОВ «Іоніті» докази, зокрема, видаткові накладні, не слід приймати до уваги, оскільки в них не вказані ані серійні номери обладнання, ані місця їх розташування. При цьому, ПП «Автоентерпрайз» є виробником зарядних станцій, здійснювало їх продаж (підтверджується, зокрема, долученими до апеляційної скарги роздруківками із мережі Інтернет), а згідно пункту 1.2. Договору №1717/1799 від 08.06.2019, укладеного між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Бета-Рент», на який міститься посилання у спірному Договорі, обладнання (зарядні станції) належить замовнику, тобто ПП «Автоентерпрайз», на праві власності; встановлені за адресою м. Київ, вул. Баггоутівська, 17-21 зарядні пристрої з моменту їх встановлення були розміщені на платформі AE Charging Point, що належить ТОВ «АЄПЕЙ», через яку здійснюється їх робота, і з першої транзакції цих пристроїв на названій платформі у червні 2019 року робота зарядних пристроїв здійснювалась безперебійно;

- Договір від 12.07.2019 було підписано представником Пальшиним Юрієм Ігоровичем в своїх особистих інтересах, а також в інтересах ТОВ «Іоніті» (підтверджується, зокрема, відомостями з інформаційної системи YouControl), за відсутності повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, всупереч інтересам ПП «Автоентерпрайз», на заздалегідь неприйнятних умовах для ПП «Автоентерпрайз», внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою незаконного привласнення майна ПП «Автоентерпрайз» та створення штучних підстав для стягнення з ПП «Автоентерпрайз» коштів;

- ПП «Автоентерпрайз» не знало і не могло знати про наявність актів огляду обладнання, складених ТОВ «Іоніті», оскільки позивач за первісним позовом не запрошував ні відповідача за первісним позовом, ні ТОВ «Бета-Рент» для їх складання та не повідомляв ніяким чином про їх зміст, що в сукупності з іншими обставинами свідчить про штучне створення позивачем за первісним позовом доказів та приховування від відповідача за первісним позовом обставин, що не відповідає принципу добросовісності учасника цивільних відносин;

- обставини, встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20, не є преюдиційними для даної справи, оскільки ПП «Автоентерпрайз» у вказаній справі не заявляло вимог про визнання недійсним Договору від 12.07.2019, а під час розгляду справи №910/12774/21 подало цілу низку доказів, які спростовують обставини, викладені у названій постанові, не досліджувались та не оцінювались судом у межах справи №910/13873/20;

- суд безпідставно відхилив клопотання представника ПП «Автоентерпрайз» про приєднання доказів до матеріалів справи від 23.06.2022 як таке, що було подане із пропуском визначеного процесуальним законом строку без пояснення причин пропуску, оскільки такі причини описані в клопотанні. При цьому, від ТОВ «Іоніті» суд прийняв доказ, поданий з пропуском визначеного процесуального строку з порушенням порядку надання доказів (без направлення копії ПП «Автоентерпрайз») та обґрунтував ним оспорюване рішення, тобто допустив порушення засади рівності учасників судового процесу;

- суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ПП «Автоентерпрайз» про витребування у позивача за первісним позовом «оригіналу» довіреності від 05.07.2019 та призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення належності підпису в ній директору ПП «Автоентерпрайз» Ніконову Д.А. та безпідставно залишив без розгляду клопотання ПП «Автоентерпрайз» про залучення до участі у справі третьою особою Пальшина Ю.І .

В апеляційній скарзі містяться також клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, на які міститься посилання в апеляційній скарзі (довідки «Автоентерпрайз» вих.№01/07-22 від 01.07.2022, роздруківок із мережі Інтернет) та клопотання про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» - Пальшина Юрія Ігоровича .

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

22.09.2022 від позивача за первісним позовом через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач за первісним позовом просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги позивач за первісним позовом у відзиві наголосив на наступному:

- єдиною довіреністю від 05.07.2019, яка була видана Пальшину Ю.І . Приватним підприємством «Автоентерпрайз», є довіреність, нотаріально засвідчену копію якої було додано ТОВ «Іоніті» до відзиву на зустрічний позов і якою було надано Пальшину Ю.І. право укладати договори від імені ПП «Автоентерпрайз» без необхідності отримання згоди директора останнього (без обмеження повноважень). З метою підтвердження використання саме такої довіреності (без обмеження повноважень) після прийняття оскаржуваного в даній справі судового рішення ТОВ «Іоніті» було отримано відповідь від ще одного контрагента ПП «Автоентерпрайз» - ТОВ «Фінкомінвест», згідно якої від імені ПП «Автоентерпрайз» договір №30/09 від 20.09.2019 із ТОВ «Фінкомінвест» підписував Пальшин Ю.І. , який діяв на підставі довіреності від 05.07.2019, зміст якої аналогічний тій, яка надана до матеріалів даної справи ТОВ «Іоніті» (копія відповіді ТОВ «Фінкомінвест» вих.№26/07 від 26.07.2022 на адвокатський запит адвоката ТОВ «Іоніті» Гордієнко Н.П. із додатками долучені до відзиву на апеляційну скаргу). Крім того, ТОВ «Іоніті» звертає увагу, що чинність довіреності підтверджується також відбитком печатки ПП «Автоентерпрайз» на ній, а отже навіть якщо ймовірно довіреність була підписана не Ніконовим Д.А. , то все одно була засвідчена посадовими особами ПП «Автоентерпрайз», що мали право користуватися печаткою ПП «Автоентерпрайз»;

- про вчинення ПП «Автоентерпрайз» дій, спрямованих на схвалення правочину, свідчить електронне листування між сторонами. При цьому роздруківки електронного листування є допустимим доказом, що підтверджується правовою позицією, наведеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №923/1379/20. Безпідставними є посилання скаржника на те, що електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 не належить і ніколи не належала ПП «Автоентерпрайз», оскільки у довідці ПП «Автоентерпрайз» вих.№01/07-22 від 01.07.2022 вказано, що за відповідачем за первісним позовом зареєстровано домен за назвою autoenterprise.ua. Із цього приводу позивач за первісним позовом наголошує, що у матеріалах справи наявні договори, зокрема, №11-11-19 від 11.11.2019, №07-10-2019 від 07.10.2019, у яких зазначені контактні адреси ПП «Автоентерпрайз» з доменом gmail.com, сформовані за тим самим принципом, що і електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- щодо посилань скаржника не неоплату виставлених рахунків за компенсацію електроенергії, ТОВ «Іоніті» вказує, що ПП «Автоентерпрайз» самостійно списувало кошти, належні йому в якості оплати послуг та компенсації вартості електроенергії з акаунта ТОВ «Іоніті» в білінговій системі, за результатами чого направляло звіти про таке списання (копії електронних звітів долучені до відзиву на зустрічну позовну заяву);

- що стосується речових прав на майно, розміщене за оспорюваним Договором, то позивачем за первісним позовом надані до матеріалів справи копію правовстановлюючих документів на зазначене обладнання, а договір, укладений між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Бета Рент», не є документом, який підтверджує право власності ПП «Автоентерпрайз» на обладнання;

- судове рішення у справі №910/13873/20, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення, а встановлені ним обставини порушення ПП «Автоентерпрайз» умов Договору від 12.07.2019 не потребують повторного доведення;

- позиція відповідача за первісним позовом у спірних правовідносинах є непослідовною, оскільки протягом розгляду двох взаємопов`язаних справ №910/13873/20 та №910/12774/21 ПП «Автоентерпрайз» вдається до постійної зміни правової позиції, поперемінно стверджуючи, що договірних відносин між сторонами не існувало, договірні відносини з ТОВ «Іоніті» існували, але не за цим договором, ТОВ «Іоніті» самостійно відключило зарядні пристрої, тож ПП «Автоентерпрайз» не порушувало умови договору (який чи то існує чи то не існує), зарядні пристрої навіть не належать ТОВ «Іоніті»;

- клопотання відповідача за первісним позовом про приєднання доказів до матеріалів справи під час її розгляду судом першої інстанції було заявлене після закриття підготовчого провадження, поважності причин пропуску подання нових доказів ПП «Автоентерпрайз» не обґрунтувало, а тому суд першої інстанції обґрунтовано залишив таке клопотання ПП «Автоентерпрайз» без розгляду;

- щодо клопотання про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» - Пальшина Юрія Ігоровича позивач за первісним позовом вказав, що оспорюване судове рішення не впливає та не може вплинути на права чи обов`язки Пальшина Ю.І .

Також у відзиві позивач за первісним позовом заперечив проти долучення до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження доказів, долучених ПП «Автоентерпрайз» до апеляційної скарги.

Позивачем за первісним позовом до відзиву на апеляційну скаргу долучені копія відповіді ТОВ «Фінкомінвест» вих.№26/07 від 26.07.2022 з додатками та роздруківки сторінок ТОВ «Іоніті» у соцмережі Facebook.

Під час апеляційного перегляду справи №910/12774/21 від ПП «Автоентерпрайз» через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду 26.09.2022, 24.10.2022 (ідентична за змістом 25.10.2022), 10.11.2022 (ідентична за змістом 15.11.2022) надійшли заяви з процесуальних питань, у яких скаржник більш розширено та додатково наголосив на наступних обставинах:

- постанова суду апеляційної інстанції у справі №910/13873/20 не містить преюдиційних обставин, а містить лише оцінку суду встановленим обставинам з огляду на подані сторонами докази;

- за своєю правовою природою спірний Договір від 12.07.2019 є змішаним договором, який містить ознаки договору піднайму (йдеться фактично про піднайм місця розміщення обладнання) та мав бути укладений за згоди наймодавця, договору про надання послуг та договору охорони (оскільки встановлений обов`язок виконавця забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення та відповідальність за збереження майна). Однак, ПП «Автоентерпрайз» не є суб`єктом охоронної діяльності і не має відповідної ліцензії, а тому не мав права надавати послуги з охорони майна, крім того, ТОВ «Іоніті» не є власником обладнання (зарядної станції), а тому за будь-яких умов не могло укладати договір на його охорону і бути замовником цих послуг;

- спірний Договір було укладено не з тією метою, яка в ньому зазначена, а з метою незаконного заволодіння майном відповідача (зарядними станціями та грошовими коштами), а отже Договір суперечить вимогам статей 13, 203, 215 Цивільного кодексу України та є таким, що порушує публічний порядок і відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним;

- вимоги позивача за первісним позовом про стягнення неустойки, починаючи з 22.11.2020, є безпідставними, оскільки нараховані поза межами строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України. Так, оскільки відповідач за первісним позовом не знав про укладення Пальшиним Ю.І. від імені ПП «Автоентерпрайз» спірного Договору, він не приступав до його виконання, а прострочення має обчислюватись з 12.07.2019 (день прострочення) по 11.01.2020 (останній день шестимісячного строку, встановленого частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України);

- про укладення оспорюваного Договору виключно в інтересах ТОВ «Іоніті» свідчать відомості інформаційної системи YouControl;

- 06.10.2022 представники ПП «Автоентерпрайз» ознайомились частково з матеріалами кримінального провадження №0002794, досудове розслідування в якому було відновлене на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2022 у справі №761/12492/22. Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження було виявлено протокол допиту Пальшина Ю.І. , до якого ним власноручно було додано копії договорів, які укладалися ТОВ «Іоніті» та Пальшиним Ю.І. з іншими контрагентами на надання послуг з розміщення обладнання. Умови цих договорів відповідають типовим умовам договорів на розміщення обладнання, які укладалися ПП «Автоентерпрайз» з локаціями, та не містять взагалі ніяких штрафних санкцій, обов`язку охорони виконавцем розміщеного обладнання та інших завідомо неприйнятних умов, на яких Пальшиним Ю.І. було підписано оспорюваний договір. Зазначене, на думку скаржника, підтверджує, що спірний договір було підписано на завідомо неприйнятних умовах, з метою завдання шкоди ПП «Автоентерпрайз» (фотокопії договорів долучені до заяви від 24.10.2022);

- встановлений у Договорі розмір неустойки у багато разів перевищує вартість зобов`язання, не відповідає вимогам справедливості, добросовісності, розумності і суперечить правовій природі неустойки як виду забезпечення виконання зобов`язань. Крім того, внаслідок ракетних обстрілів Харкова, які відбулися у жовтні та листопаді 2022 року, було знищено виробничі цехи та адміністративні приміщення ПП «Автоентерпрайз», зупинено роботу підприємства, ПП «Автоентерпрайз» понесло значні збитки (до заяви з процесуальних питань від 10.11.2022 вих.№2/282 додані копія акту ГУ ДСНС України в Харківській області від 03.11.2022 про пожежу на території ПП «Автоентерпрайз» внаслідок ракетного обстрілу 02.11.2022, роздруківки публікацій із цього приводу в мережі Інтернет).

07.10.2022 від відповідача за первісним позовом через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

У відповіді на відзив ПП «Автоентерпрайз» наголосило на наступному:

- дублікат Договору є рамковим, не визначає місце розміщення обладнання та умов його розміщення, не встановлює строки виконання зобов`язань;

- ТОВ «Іоніті» жодного разу не зверталось до ПП «Автоентерпрайз» з вимогою виконати зобов`язання за Договором, а відтак строк виконання зобов`язань за Договором не настав, факт прострочення відсутній, відповідно, відсутні підстави для нарахування неустойки за їх прострочення;

- ПП «Автоентерпрайз» не видавало Пальшину Ю.І. довіреності на укладення від його імені договорів без обмеження повноважень та без погодження його умов із директором. У зв`язку з надходженням низки позовів від ТОВ «Іоніті» директор ПП «Автоентерпрайз» Ніконов Д.А. відразу ж звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за №0002794 від 15.09.2020. У межах даного кримінального провадження було проведено судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи, висновки яких долучені до матеріалів справи та мають бути взяті судом до уваги;

- долучені позивачем за первісним позовом до відзиву на апеляційну скаргу копії сторінок в соцмережі Facebook не є самі по собі доказами у справі, оскільки такі роздруківки визнаються доказом лише у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу;

- зі змісту довіреності від 05.07.2019, виданої Пальшину Ю.І. (хоча ПП «Автоентерпрайз» заперечує видачу довіреності Пальшину Ю.І. саме такого змісту, як вказує ТОВ «Іоніті»), повноваження від імені ПП «Автоентерпрайз» останньому надані виключно на укладення та підписання від імені підприємства договорів, додаткових угод та додатків до них та не передбачено право Пальшина Ю.І. на підписання актів та будь-яких інших документів від імені ПП «Автоентерпрайз» на виконання укладених ПП «Автоентерпрайз договорів. Отже, Пальшину Ю.І. у будь-якому випадку не було надано повноважень діяти від імені ПП «Автоентерпрайз» в частині визначення місця розміщення обладнання, надавати згоду на проведення комунікацій від обладнання до точки підключення до електричної мережі, приймати обладнання від ТОВ «Іоніті», тощо. Таким чином, підписаний Пальшиним Ю.І. акт приймання-передачі від 12.07.2019 не створює для ПП «Автоентерпрайз» ніяких обов`язків;

- поведінка позивача за первісним позовом у спірних правовідносинах є недобросовісною;

- додана позивачем за первісним позовом до відзиву на апеляційну скаргу копія договору між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Фінкомінвест» лише підтверджує, що Пальшин Ю.І. почав використовувати підроблену довіреність ще з вересня 2019 року. При цьому, зміст цього договору відмінний від спірного та не містить таких штрафних санкцій, які Пальшин Ю.І. вписав в оспорюваний договір.

25.10.2022 та 15.11.2022 від ТОВ «Іоніті» через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення проти заяв з процесуальних питань, у яких позивач за первісним позовом наголосив, зокрема, на наступному:

- оспорюваний договір за своєю суттю та змістом відповідає умовам договору про надання послуг, передбаченим статтями 901-905 Цивільного кодексу України;

- до спірних правовідносин неможливим є застосування норм частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, оскільки правопорушення відповідача за первісним позовом не має характеру прострочення. Крім того, строки, визначені частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України, були продовжені на строк дії карантину;

- договір вступив у силу з дня його підписання і діяв до 31.12.2020 включно, за пунктом 6.2. Договору його дія була пролонгована на новий строк. Характер обов`язків ПП «Автоентерпрайз» не передбачає можливості та необхідності встановлення окремого строку їх виконання, оскільки вони не вичерпуються конкретною дією. Відповідно, строк виконання обов`язку відповідачем почав свій плин з дати розміщення обладнання, тобто з 12.07.2019;

- договір не є нікчемним, оскільки матеріалами справи не підтверджено жодного наміру сторін порушити публічний порядок сторонами або підписантами договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2022 апеляційну скаргу ПП «Автоентерпрайз» у справі №910/12774/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12774/21. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ПП «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

17.08.2022 матеріали справи №910/12774/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.

Згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду №331-в від 28.07.2022 головуючий суддя у справі Михальська Ю.Б. у період з 15.08.2022 по 28.08.2022 перебувала у щорічній основній відпустці.

Згідно наказу голови Північного апеляційного господарського суду №329-в від 28.07.2022 суддя член судової колегії у справі Скрипка І.М. у період з 15.08.2022 по 02.09.2022 перебувала у щорічній основній відпустці.

Після виходу головуючого судді та членів судової колегії з відпусток, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21, призначено до розгляду апеляційну скаргу ПП «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 на 27.09.2022, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, заяв, клопотань, запропоновано позивачу за первісним позовом у справі надати пояснення, доводи, міркування з приводу заявленого в апеляційній скарзі клопотання про долучення до матеріалів справи доказів та клопотання про залучення третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» Пальшина Юрія Ігоровича .

26.09.2022 від відповідача за первісним позовом через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про приєднання доказів вих. №2/245 від 22.09.2022, а саме копій ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2022 у справі №761/12492/22, ухвал Господарського суду Київської області від 16.08.2022, 02.08.2022 у справі №911/3597/21.

Скаржник вказав, що копія ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2022 у справі №761/12492/22 не була надана до суду першої інстанції, оскільки станом на дату прийняття рішення у справі №910/12774/21 її не існувало, натомість, суд в оскаржуваному судовому рішенні послався на те, що кримінальне провадження за №0002794 було закрите. Отже, ухвала від 22.08.2022 у справі №761/12492/22 спростовує вказану обставину та підтверджує, що кримінальне провадження за №0002794 наразі триває.

Стосовно копій ухвал у справі №911/3597/21, то вони надані скаржником на підтвердження недобросовісності поведінки Пальшина Ю.І. (ненадання ним оригіналів витребуваних судом документів та неотримання поштової кореспонденції, в зв`язку з чим підготовче засідання у справі №911/3597/21 тричі відкладалося) та ТОВ «Іоніті», власником якої він є та в інтересах якої підписав оспорюваний Договір.

26.09.2022 електронною поштою до Північного апеляційного господарського суду від представника відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю представника скаржника у іншому судовому засіданні.

27.09.2022 електронною поштою до Північного апеляційного господарського суду від представника позивача за первісним позовом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, мотивоване зайнятістю представника позивача за первісним позовом у іншому судовому засіданні.

У судове засідання, призначене на 27.09.2022, представники учасників справи не з`явилися.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 клопотання сторін про відкладення розгляду справи задоволено, розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 відкладено на 25.10.2022.

У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві та Київській області 25.10.2022 з 10 год. 28 хв. до 12 год. 34 хв., а згодом - знеструмленням електромережі Північного апеляційного господарського суду з 11 год. 51 хв. до 16 год. 54 хв. судове засідання за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21, призначене на 25.10.2022, не відбулося.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 призначено до розгляду апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 на 15.11.2022.

14.11.2022 електронною поштою та 15.11.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду до суду надійшло два ідентичні за змістом клопотання про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (ТОВ «Іоніті») Пальшина Юрія Ігоровича .

У судове засідання, призначене на 15.11.2022, з`явилися представники позивача та представники відповідача.

У судовому засіданні суд перейшов до розгляду клопотання ПП «Автоентерпрайз» про залучення до участі у справі третьою особою без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (ТОВ «Іоніті») Пальшина Юрія Ігоровича , яке було викладене в апеляційній скарзі та додатково продубльоване у клопотаннях, які надійшли до суду 14.11.2022 та 15.11.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 у задоволенні клопотання Приватного підприємства «Автоентерпрайз» про залучення до участі у справі Пальшина Юрія Ігоровича як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті») відмовлено. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення у даній справі не впливає безпосередньо на права та обов`язки Пальшина Ю.І. як фізичної особи в контексті позовних вимог та спірних правовідносин.

Суд у судовому засіданні 15.11.2022 перейшов до розгляду справи по суті, заслухавши пояснення представника ПП «Автоентерпрайз». Проте, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві та Київській області 15.11.2022 з 14 год. 21 хв. до 18 год. 20 хв. судове засідання не було продовжено.

Враховуючи зазначене, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2022 у розгляді апеляційної скарги ПП «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 оголошено перерву до 29.11.2022.

17.11.2022 представник ПП «Автоентерпрайз» Надточиєва А.П. засобами поштового зв`язку направила на адресу Північного апеляційного господарського суду заяву про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.В., суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І. від розгляду справи №910/12774/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 визнано необґрунтованим заявлений ПП «Автоентерпрайз» відвід головуючому судді Михальській Ю.Б., суддям Скрипці І.М., Тищенко А.І. від розгляду справи №910/12774/21. Передано справу №910/12774/21 для вирішення питання про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І. у порядку, встановленому статтею 32 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2022 заяву ПП «Автоентерпрайз» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І. у справі №910/12774/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3725/22 від 25.11.2022 у зв`язку перебуванням судді Чорногуза М.Г., який входить до складу колегії суддів, у відпустці з 25.11.2022 по 28.11.2022, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12774/21.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2022 заяву ПП «Автоентерпрайз» про відвід головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Скрипки І.М., Тищенко А.І. у справі №910/12774/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2022 у задоволенні заяви ПП «Автоентерпрайз» про відвід колегії суддів у складі головуючого судді Михальської Ю.В., суддів Скрипки І.М., Тищенко А.І., поданої у межах розгляду апеляційної скарги ПП «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21, відмовлено.

29.11.2022 від скаржника через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про виклик та допит як свідків у порядку статей 211, 212 Господарського процесуального кодексу України директора ТОВ «Іоніті» Гулея Сергія Володимировича та Пальшина Юрія Ігоровича .

Вказане клопотання мотивоване тим, що матеріали справи №910/12774/21 не містять жодних доказів, які свідчили б на користь тверджень ТОВ «Іоніті», зокрема, щодо того, ким, коли та яким чином Пальшину Ю.І. було направлено довіреність, на підставі якого укладено ряд договорів, у тому числі спірний, яким чином було втрачено «оригінал» договору від 12.07.2019, що ТОВ «Іоніті» або Гулеєм С.В. або будь-якою іншою особою на адресу ПП «Автоентерпрайз» направлявся «оригінал» договору від 12.07.2019, що ТОВ «Іоніті» зверталось до ПП «Автоентерпрайз» з вимогою повернути «помилково направлений оригінал договору», ким та коли було виготовлено дублікат договору, чи узгоджується дата його виготовлення зі строком чинності довіреності - до 31.12.2019, на підставі якої діяв Пальшин Ю.І . При цьому, копії заяв свідків Гулея С.В. та Пальшина Ю.І. мають бути відхилені судом як докази. Отже, вказані обставини мають бути досліджені та встановлені судом за результатами допиту вказаних осіб як свідків.

У судове засідання, призначене на 29.11.2022, з`явилися представники позивача та відповідача за первісним позовом, надали пояснення щодо клопотання про виклик та допит свідків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у розгляді апеляційної скарги ПП «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 оголошено перерву до 13.12.2022.

12.12.2022 від ТОВ «Іоніті» через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення проти задоволення клопотання ПП «Автоентерпрайз» про виклик та допит свідків. Заперечення мотивовані тим, що вказане клопотання заявлене з порушенням норм процесуального права, а саме статей 258 та 269 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 13.12.2022 колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом про виклик та допит свідків, ухвалила відмовити у його задоволенні, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (стаття 115 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 258 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній скарзі має бути зазначено, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню; клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 267 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

За змістом статті 262 Господарського процесуального кодексу України про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу; якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Колегія суддів зазначає, що відповідне клопотання про виклик та допит свідків не було заявлене відповідачем за первісним позовом разом із апеляційною скаргою, як це встановлено частиною 2 статті 258 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, в ухвалі Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 про відкриття апеляційного провадження у даній справі судом було встановлено сторонам строк для подання всіх заяв та клопотань протягом 10-ти днів з дня вручення даної ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Електронний примірник ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 про відкриття апеляційного провадження, підписаний електронно-цифровими підписами суддів, був надісланий судом на електронні адреси відповідача за первісним позовом та його представника та отриманий ними 07.09.2022, що підтверджується роздруківкою електронного листування (том 4, а.с. 208).

Після відкриття апеляційного провадження у справі №910/12774/21 було призначено п`ять судових засідань, у судовому засіданні 15.11.2022 суд перейшов до дослідження доводів апеляційної скарги по суті, однак відповідне клопотання про виклик та допит свідків було заявлене скаржником лише 29.11.2022 (у передостанньому судовому засіданні), тобто із пропуском встановленого частиною 2 статті 258 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою суду від 05.09.2022 строку.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що за змістом статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Однак, відповідної заяви про поновлення процесуального строку на подання клопотання про виклик та допит свідків скаржником подано не було.

Крім того, статтею 213 Господарського процесуального кодексу України визначено що учасник справи (його представник) може бути допитаний як свідок згідно із статтями 211, 212 цього Кодексу, якщо обставини, викладені ним у заяві свідка, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх достовірності.

Однак, заяви свідків Гулея С.В. та Пальшина Ю.І. , копії яких долучені матеріалів справи №910/12774/21, зроблені у межах справи №910/13873/20, а отже відсутні підстави для їх допиту у межах справи №910/12774/21.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, заявлене представником відповідача за первісним позовом 29.11.2022 клопотання про виклик та допит свідків не може бути задоволено.

У судовому засіданні 13.12.2022 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання 13.12.2022 з`явилися представники сторін.

Представники позивача за первісним позовом у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача за первісним позовом, просили залишити оскаржене рішення суду без змін.

Представники відповідача за первісним позовом у судовому засіданні підтримували доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

12.07.2019 між ТОВ «Іоніті» (замовником) та ПП «Автоентерпрайз» (виконавцем), з урахуванням того, що між виконавцем та ТОВ «Бета-Рент» 08.06.2019 було укладено Договір №1717/1799, укладено Договір про надання послуг з розміщення обладнання, копію дубліката якого долучено ТОВ «Іоніті» до первісного позову (далі, Договір; том 1, а.с. 10-14).

За Договором ПП «Автоентерпрайз» (виконавець по Договору) зобов`язується надати ТОВ «Іоніті» (замовнику по Договору) послуги з розміщення обладнання, визначеного в актах приймання-передачі, а позивач за первісним позовом зобов`язується прийняти та оплатити послуги.

Місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі (пункт 1.2. Договору).

Обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням (пункт 1.3. Договору).

Усі комунікації, прокладені від обладнання до точки підключення до електричної енергії виконавця, є власністю замовника (пункт 1.5. Договору).

Пунктом 2.1. Договору визначені обов`язки відповідача за первісним позовом по договору, зокрема: надати можливість замовнику розмістити обладнання у погоджених сторонами місцях; забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника; забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення; не використовувати обладнання замовника для власних комерційних потреб; у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Відповідно до пункту 2.2. Договору замовник зобов`язується, зокрема, своєчасно сплачувати за надані послуги, а також компенсувати вартість витрат електричної енергії.

Згідно пункту 3.1. Договору за надані за договором послуги замовник щомісячно сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн (в т.ч. ПДВ 5,00 грн), а також 60 коп. (в т.ч. ПДВ 20 коп.) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання замовника (пункт 3.1. Договору).

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (пункт 3.2. Договору).

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії сплачуються замовником протягом 10 банківських днів після виставлення виконавцем відповідного рахунку (пункт 3.3. Договору).

У пункті 3.5. Договору сторони домовились, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Пунктом 4.2. Договору сторони визначили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Пунктом 5.4. Договору встановлено, що у випадку будь-якого порушення відповідачем за первісним позовом умов даного договору, що призвело до неможливості використання позивачем за первісним позовом для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача за первісним позовом, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач за первісним позовом сплачує позивачу за первісним позовом штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою:

P = DC*1500+AC*150, де Р - сума штрафу у гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання або окремих одиниць обладнання: зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі; DC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу; AC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу.

Згідно пункту 5.6. Договору всі розбіжності з приводу виконання цього договору вирішуються сторонами шляхом переговорів. Питання, з приводу яких сторони не досягли згоди шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку за місцезнаходженням замовника.

Строк дії договору сторони визначили до 31 грудня 2020 року (пункту 6.1. Договору).

Якщо жодна зі сторін за 10 днів до закінчення строку дії Договору не повідомила іншу сторону про намір розірвати його, то він вважається пролонгованим на тих самих умовах на наступний календарний рік (пункт 6.2. Договору).

Матеріалами справи підтверджується, що 12.07.2019 сторонами Договору був підписаний акт приймання-передачі до договору (том 1, а.с. 15), відповідно до якого замовник розміщує, а виконавець надає місце для розміщення наступного обладнання:

- зарядний пристрій змінного струму для заряджання автомобілів (АC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21;

- зарядний пристрій постійного струму для заряджання автомобілів (DC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21.

Договір від 12.07.2019, акт приймання-передачі від 12.07.2019 від імені ПП «Автоентерпрайз» підписано Пальшиним Юрієм Ігоровичем, який, як вказано у преамбулі Договору, діяв на підставі наказу №17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, від імені ТОВ «Іоніті» - директором Гулеєм Сергієм Володимировичем.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.05.2020 представниками ТОВ «Іоніті» за участю директора ТОВ «Іоніті» Гулея С.В. та монтажника електричного устаткування Панчелюги О. С. було здійснене обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками позивача був складений відповідний акт обстеження від 22.05.2020 (том 1, а.с. 16).

У зв`язку з виявленим у травні 2020 року фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, внаслідок його відключення без згоди позивача за первісним позовом, ТОВ «Іоніті» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафу в сумі 184 800,00 грн, нарахованого за період з 22.05.2020 по 10.09.2020 включно (112 днів) (господарська справа №910/13873/20).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20 був встановлений факт порушення ПП «Автоентерпрайз» умов договору щодо забезпечення електричним живленням обладнання ТОВ «Іоніті», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, у період з 22.05.2020 по 10.09.2020, позов ТОВ «Іоніті» про стягнення штрафу було задоволено, присуджено до стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штраф у сумі 184 800,00 грн.

Звертаючись до суду із первісним позовом у даній справі №910/12774/21, ТОВ «Іоніті» стверджує, що порушення Договору, встановлене у справі №910/13873/20, відповідачем за первісним позовом у подальшому не було усунуте та на час розгляду даної справи використання позивачем за первісним позовом обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено, що підтверджується актом обстеження обладнання від 26.11.2020 (том 1, а.с. 17), складеним директором ТОВ «Іоніті» Гулеєм С.В. та монтажником електричного устаткування Кубарко О.Ю.

Враховуючи зазначене, у первісному позові ТОВ «Іоніті» просить стягнути з ПП «Автоентерпрайз» на підставі пункту 5.4. Договору штраф за порушення його умов за наступний період - з 11.09.2020 по 26.11.2020 у сумі 127 050,00 грн.

ПП «Автоентерпрайз», у свою чергу, заперечуючи проти первісних позовних вимог, подало зустрічний позов про визнання недійсним Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, вказуючи, що такий Договір та укладений акт приймання-передачі від 12.07.2019 мають всі ознаки фальсифікації, оскільки були підписані неуповноваженим представником відповідача за первісним позовом, без згоди директора підприємства. Відповідач за первісним позовом наголошував, що позивачем за первісним позовом до матеріалів надано так званий «дублікат» Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, при цьому, позивач за первісним позовом не звертався до відповідача за первісним позовом у зв`язку з втратою або відновленням оригіналу договору. Дублікат Договору, який надано суду, за твердженнями позивача за зустрічним позовом укладено зі сторони ПП «Автоентерпрайз» Пальшиним Ю.І., який є фактично власником та засновником ТОВ «Іоніті», а тому, на думку ПП «Автоентерпрайз», такий Договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 1 статті 232 Цивільного кодексу України (правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості), частини 2 статті 235 Цивільного кодексу України (правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили), частин 1, 2 статті 234 Цивільного кодексу України (фіктивний правочин).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, з метою дотримання загальних принципів судочинства, закріплених у статтях 124, 129 Конституції України та статті 2 Господарського процесуального кодексу України, а також у статтях 76-79 Господарського процесуального кодексу України, долучив до справи на стадії апеляційного розгляду документи, надані позивачем за первісним позовом до відзиву на апеляційну скаргу, а відповідачем за первісним позовом до апеляційної скарги, клопотання від 22.09.2022 про приєднання доказів, заяв з процесуальних питань, відповіді на відзив, проте, їх оцінка буде здійснена судом апеляційної інстанції в сукупності з усіма наявними у справі доказами та перевіркою обставин справи.

У контексті долучення вказаних документів до матеріалів справи колегією суддів враховано, що останні фактично не встановлюють нових обставин, а лише деталізують хронологію перебігу спірних правовідносин між сторонами та обставини, що їх супроводжували.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, відповіді на відзив та заяв із процесуальних питань та заперечень на них, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача за первісним позовом не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Враховуючи характер спірних правовідносин та зміст апеляційної скарги, колегія суддів вважає за доцільне спочатку надати оцінку доводам ПП «Автоентерпрайз», покладеним в основу зустрічного позову про визнання недійсним Договору, та апеляційної скарги.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами спору Договір від 12.07.2019 за своєю правовою природою є договором про надання послуг, за яким згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У заявах з процесуальних питань, поданих скаржником до суду апеляційної інстанції, ПП «Автоентерпрайз» наголошує на тому, що насправді Договір від 12.07.2019 є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договору найму (оренди) частини території ТОВ «Бета-Рент» під розміщення зарядних станцій, договору надання послуг та договору охорони.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи скаржника та зазначає з цього приводу наступне.

Згідно з положеннями Закону України «Про охоронну діяльність» охороною майна є діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.

Оспорюваним Договором, натомість, на «Автоентерпрайз» покладено обов`язок забезпечити схоронність обладнання і такий обов`язок, як вбачається з умов Договору, не передбачає практичного здійснення охорони, а покладає на виконавця тільки організаційні обов`язки, а тому відсутні підстави для висновку, що Договір має ознаки охоронного.

Також не приймаються судом до уваги доводи скаржника про наявність у спірного Договору ознак договору найму/піднайму (оренди) частини території ТОВ «Бета-Рент» під розміщення зарядних станцій.

Так, відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

У пункті 1.1. Договору №1717/1799 від 08.06.2019 (том 1, а.с. 67-68), на який міститься посилання у преамбулі спірного Договору, визначено, що ПП «Автоентерпрайз» (виконавець по Договору) зобов`язується надати ТОВ «Бета-Рент» місце для розміщення обладнання: пристроїв зарядних для електромобілів за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, буд. 17-21, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

Отже, за Договором №1717/1799 від 08.06.2019 Приватному підприємству «Автоентерпрайз» передавалося не обладнання, а місце для його розміщення.

У свою чергу, виходячи зі змісту пункту 1.1. спірного Договору та його змісту в цілому, ПП «Автоентерпрайз» (виконавець по Договору, з урахуванням зокрема того, що 08.06.2019 між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Бета-Рент» було укладено Договір №1717/1799), взяло на себе обов`язок надати ТОВ «Іоніті» (замовнику по Договору) саме послуги з розміщення обладнання ТОВ «Іоініті», визначеного в актах приймання-передачі, зокрема, надати можливість розмістити обладнання, підключити його до електричної мережі, забезпечити безперебійне живлення, а позивач за первісним позовом, в свою чергу, мав обов`язок прийняти та оплатити послуги.

Отже, спірний Договір не містить ознак договору піднайму та не потребував згоди на його укладення від ТОВ «Бета-Рент», як про це стверджує скаржник.

Відтак, проаналізувавши зміст Договору №1717/1799 від 08.06.2019, спірного Договору та положення статей 901-906 Цивільного кодексу України (глава 63 Послуги. Загальні положення), колегія суддів доходить висновку, що останній за своєю правовою природою відповідає договору про надання послуг, висновки місцевого господарського суду з приводу чого є правильними.

Предметом зустрічного позову, як уже вказувалось вище, є визнання недійсним Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, дублікат якого надано суду.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Цивільного кодексу України).

Із урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

В якості підстави для визнання недійсним Договору про надання послуг позивач за зустрічним позовом, у першу чергу, вказує на те, що Договір від 12.07.2019 був підписаний неуповноваженим представником відповідача Пальшиним Ю.І., оскільки насправді довіреність від 05.07.2019, на яку міститься посилання в Договорі, мала інший зміст та надавала Пальшину Ю.І. повноваження укладати договори, додаткові угоди, додатки до них лише за згодою директора ПП «Автоентерпрайз», якої надано не було.

Також позивач за зустрічним позовом наголосив, що у долученій ТОВ «Іоніті» до матеріалів справи довіреності від 05.07.2019 підпис не належить директору ПП «Автоентерпрайз» Ніконову Дмитру Анатолійовичу, про що було зроблено відповідну заяву до правоохоронних органів.

Оцінюючи вказані доводи ПП «Автоентерпрайз», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом частин 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

У практиці Європейського суду з прав людини також трапляються рішення, в яких суд посилається на баланс вірогідностей задля оцінки обставин у справі. Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 (заява № 59166/12) Дж. К. та Інші проти Швеції (J.K. AND OTHERS v. SWEDEN) Європейський суд з прав людини наголошує, що «У країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Отже, позивач за зустрічним позовом у даному випадку повинен належними, допустимими, достовірними та вірогідними у розумінні названих статей доказами довести суду наявність підстав для визнання Договору недійсним.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 Цивільного кодексу України).

Матеріалами справи підтверджується, що Договір від 12.07.2019 та акт приймання-передачі обладнання від 12.07.2019 до нього від імені ПП «Автоентерпрайз» підписано Пальшиним Юрієм Ігоровичем, який, як вказано у преамбулі Договору, діяв на підставі наказу №17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, а від імені ТОВ «Іоніті» - директором Гулеєм Сергієм Володимировичем.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявною в матеріалах справи, директором ПП «Автоентерпрайз» на день укладення спірного договору про надання послуг від 12.07.2019 був Ніконов Дмитро Анатолійович.

При цьому згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП «Автоентерпрайз» станом на дату укладення спірного договору (12.07.2019) були відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (Ніконова Д.А.) щодо представництва юридичної особи, у тому числі і щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.

Із наявного в матеріалах справи наказу директора ПП «Автоентерпрайз» Ніконова Д.А. №170/07 від 05.07.2019 (том 1, а.с. 197) вбачається, що ним було видане розпорядження:

- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП «Автоентерпрайз» додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;

- видати уповноваженому представнику ПП «Автоентерпрайз» Пальшину Юрію Ігоровичу довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.

Колегією суддів встановлено, що на підтвердження своїх заперечень щодо непідписання Договору та акту приймання-передачі до нього уповноваженим представником відповідач за первісним позовом надав суду копію довіреності від 05.07.2019 (том 2, а.с. 18), зі змісту якої вбачається, що ПП «Автоентерпрайз» в особі директора Ніконова Дмитра Анатолійовича, який діє на підставі Статуту, уповноважує Пальшина Юрія Ігоровича бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах підприємства, додаткових угод до них та додатків до таких договорів від імені та в інтересах підприємства, виключно за умови погодження таких договорів, угод тощо із директором підприємства у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Також, судом встановлено, що у матеріалах справи наявна копія довіреності від 05.07.2019 (надана позивачем за первісним позовом) (том 1, а.с. 196), відповідно до змісту якої Приватне підприємство «Автоентерпрайз» в особі директора Ніконова Дмитра Анатолійовича, який діє на підставі Статуту, уповноважує Пальшина Юрія Ігоровича бути представником підприємства, зокрема, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені підприємства. Пальшину Ю.І. надано право від імені підприємства укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Таким чином, матеріали справи містять дві копії довіреності на ім`я Пальшина Ю.І. від 05.07.2019 різного змісту.

Поряд із цим, судом встановлено, що вірність копії довіреності від 05.07.2019 (том 1, а.с. 196), наданої суду позивачем за первісним позовом, з оригіналу документа засвідчена 04.10.2021 нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., зареєстрована в реєстрі за №5406.

За змістом Глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі, Порядок), у редакції станом на дату посвідчення названої копії, при підготовці до засвідчення вірності копій документів і виписок з них нотаріус зобов`язаний особисто звірити з оригіналом документа копію чи виписку з документа, вірність яких він засвідчує. Нотаріуси засвідчують вірність копій документів, виданих юридичними особами, за умови, що ці документи не суперечать закону, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом.

Отже, наявність на копії довіреності від 05.07.2019, наданої позивачем за первісним позовом, засвідчувального напису нотаріуса, який перед її засвідченням зобов`язаний оглянути оригінал документа, свідчить, що більш вірогідним є факт того, що Приватне підприємство «Автоентерпрайз» уповноважило Пальшина Ю.І. бути представником від імені відповідача та надало право укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, без додаткової умови щодо укладання правочинів за погодженням з директором підприємства відповідача за первісним позовом у письмовій формі. Наведена довіреність не містить відомостей про обмеження повноважень Пальшина Ю.І. на укладення від імені ПП Автоентерпрайз» господарських договорів (зокрема спірного).

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом вказує також на те, що за заявою директора ПП «Автоентерпрайз» Ніконова Дмитра Анатолійовича від 14.09.2020 було відкрите кримінальне провадження №0002794 від 15.09.2020 за частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України про підроблення ряду документів щодо господарської діяльності підприємства невстановленими особами.

Місцевий господарський суд, пославшись на дані витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 2, а.с. 139 зворот - а.с. 140), в оскарженому рішенні вірно зазначив, що вказане кримінальне провадження станом на дату прийняття рішення у даній справі (23.06.2022) було закрите 24.02.2022 у зв`язку з відсутністю в діянні складу правопорушення.

Станом на дату вирішення спору судом апеляційної інстанції ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22.08.2022 у справі №761/12492/22 (копія додана до клопотання ПП «Автоентерпрайз» від 22.09.2022; том 5, а.с. 22) скасовано постанову слідчого ГУНП у м. Києві від 24.02.2022 про закриття кримінального провадження №0002794 від 15.09.2020. Відповідно, вказане кримінальне провадження наразі триває.

Однак, сам по собі факт внесення до єдиного реєстру досудових розслідувань та існування кримінального провадження за №0002794 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 358 Кримінального кодексу України, судом до уваги не приймається, оскільки доказів завершення кримінального провадження №0002794 та встановлення у межах такого кримінального провадження факту підробки документів відповідачем за зустрічним позовом не надано, у той час як для господарського суду у відповідності до частини 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України преюдиційне значення має лише обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили.

ПП «Автоентерпрайз» наголошує, що у межах вказаного кримінального провадження було проведено дві судові експертизи, за результатами проведення яких надано висновки Харківського НДЕКЦ судово-почеркознавчої експертизи №СУ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 (том 1, а.с. 73-83) та судово-технічної експертизи №СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2021 (том 1, а.с. 84-108), які, на його думку, підтверджують, що підпис на спірній довіреності від 05.07.2019 не належить директору ПП «Автоентерпрайз» Ніконову Дмитру Анатолійовичу .

Колегія суддів, погоджуючись із висновками Господарського суду міста Києва, відхиляє вказані доводи, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, предметом судово-почеркознавчої експертизи №СУ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 були питання ідентифікації підпису від імені Ніконова Дмитра Анатолійовича на іншій довіреності, виданій 01.12.2019 іншій особі ( ОСОБА_6 ), тобто, зазначений доказ не стосується даної справи та спірних правовідносин, адже у справі №910/12774/21 ПП «Автоентерпрайз» оспорюється Договір, підписаний від його імені Пальшиним Юрієм Ігоровичем на підставі іншого документа - довіреності відповідача за первісним позовом від 05.07.2019.

Разом із тим, наданим відповідачем за первісним позовом висновком експерта від 12.07.2021 №СЕ-19/121-21/15118-ДД встановлено:

1. У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості оригіналу, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості оригіналу, друкований текст нанесений за допомогою знакодрукуючого пристрою зі струменевим способом друку.

У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості оригіналу, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості оригіналу, підписи виконані писальними приладами - кульковими ручками.

У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості оригіналу, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості оригіналу, відбитки круглих печаток ПП «Автоентерпрайз» та відбиток круглої печатки «ДЛЯ ДОГОВОРІВ» ПП «Автоентерпрайз», нанесені контактним способом за допомогою рельєфних еластичних кліше печаток.

2. У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості копії, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості копії, друкований текст нанесений за допомогою кольорового знакодрукуючого пристрою зі струменевим способом друку.

У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості копії, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості копії, містяться не підписи, виконані писальними приладами, а технічні зображення підписів, відтворені за допомогою кольорового знакодрукуючого пристрою зі струменевим способом друку.

У довіреності від 05.07.2019, виданій ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданій в якості копії, і у наказі ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданому в якості копії, містяться не відбитки печаток, нанесені кліше, а технічні зображення відбитків круглих печаток ПП «Автоентерпрайз», та технічні зображення відбитка круглої печатки «ДЛЯ ДОГОВОРІВ» ПП «Автоентерпрайз», відтворені за допомогою кольорового знакодрукуючого пристрою зі струменевим способом друку;

3. Надана на експертизу довіреність від 05.07.2019, видана ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , надана в якості копії, виготовлена не з наданої на експертизу довіреності від 05.07.2019, виданої ПП «Автоентерпрайз» на ім`я Пальшина Юрія Ігоровича , наданої в якості оригіналу.

Наданий на експертизу наказ ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданий в якості копії, виготовлений не з наданого на експертизу наказу ПП «Автоентерпрайз» від 05.07.2019 №17/07 «Про використання додаткової круглої печатки», наданого в якості оригіналу.

Отже, у висновку експерта від 12.07.2021 №СЕ-19/121-21/15118-ДД не досліджувалося питання та не було встановлено приналежності вчиненого від імені Ніконова Д.А. у графі «підпис» довіреності від 05.07.2019, виданої Приватним підприємством «Автоентерпрайз» Пальшину Юрію Ігоровичу, підпису не директору Приватного підприємства «Автоентерпрайз» Ніконову Дмитру Анатолійовичу , а іншій особі.

Відповідь же на питання №3 у висновку від 12.07.2021 №СЕ-19/121-21/15118-ДД підтверджує лише те, що в якості оригіналу довіреності від 05.07.2019 та оригіналу наказу від 05.07.2019 №17/07 для проведення експертизи Приватним підприємством «Автоентерпрайз» були надані інші документи, ніж ті, з яких насправді були виготовлені відповідні копії.

У той же час, під час розгляду справи №910/12774/21 судом першої інстанції 20.01.2022 постановлено протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання ПП «Автоентерпрайз» про призначення у даній справі судової технічної експертизи договору та судової почеркознавчої експертизи довіреності.

Колегія суддів вважає таку відмову місцевого господарського суду обґрунтованою та правомірною, а доводи скаржника в цій частині безпідставними, з огляду, зокрема, на відсутність у матеріалах справи оригіналу означеної довіреності, а також беручи до уваги пояснення ТОВ «Іоніті» щодо неможливості подання оригіналу цієї довіреності через її фактичну відсутність у позивача за первісним позовом, який не є видавником, власником, держателем, володільцем чи користувачем цього документа.

Суд також не приймає до уваги посилання скаржника на те, що про факт підроблення довіреності від 05.07.2019 свідчить поведінка Пальшина Ю.І. у межах господарської справи №911/3597/21, яка перебуває в провадженні Господарського суду Київської області, оскільки по-перше такі твердження є виключно припущеннями ПП «Автоентерпрайз», а по-друге провадження у справі №911/3597/21 триває і на момент проголошення даної постанови не завершено.

На переконання колегії суддів, матеріали справи містять достатню кількість доказів, які у своїй сукупності дають змогу встановити обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, підтвердити наявність чи відсутність повноважень у Пальшина Ю.І. на укладення спірного Договору без проведення судових експертиз.

Так, у даному контексті, окрім вищенаведеного, судом врахована наявність, зокрема, на довіреності від 05.07.2019 відбитку печатки ПП «Автоентерпрайз», при цьому, відповідачем за первісним позовом, який несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на правочинах, договорах, інших первинних бухгалтерських документах, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправного використання печатки іншою особою, у тому числі Пальшиним Ю.І. , або належних доказів втрати чи викрадення печатки ПП «Автоентерпрайз».

Крім того, судом взяті до уваги наявні у матеріалах справи копії укладених договорів між Приватним підприємством «Автоентерпрайз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Богдан-Авто Поділ» (договір №05-09-2019/2 від 05.09.2019; том 1, а.с. 199-200), Товариством з обмеженою відповідальністю «А.С.П. ЛТД» (договір №07-10-2019 від 07.10.2019; том 1, а.с. 203-204), Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (договір №Е-19/М-43/001 від 01.12.2019; том 1, а.с. 205-209), Приватним акціонерним товариством «Волиньобленерго» (договір №529-1166/19 від 04.10.201; том 1, а.с. 210-211), Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінкомінвест» (договір №30/09 від 30.09.2019; том 1, а.с. 216-218; том 4, а.с. 244-246) та інших договорів (копії долучені до відзиву на зустрічну позовну заяву), при підписанні яких від імені ПП «Автоентерпрайз» діяв також Пальшин Юрій Ігорович на підставі цієї ж виданої відповідачем за первісним позовом довіреності від 05.07.2019, яка не встановлювала обов`язку погоджувати укладення договорів із директором підприємства.

Зазначене також спростовує доводи скаржника про те, що довіреність від 05.07.2019 у поданій ТОВ «Іоніті» до матеріалів справи нотаріально посвідченій копії відповідачем за зустрічним позовом за підписом директора Ніконова Д.А. не видавалася, адже аналогічна довіреність використовувалась при укладенні ПП «Автоентерпрайз» договорів з іншими контрагентами, дійсність яких ПП «Автоентерпрайз» не заперечується (зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності судових спорів між ПП «Автоентерпрайз» та вказаними юридичними особами з приводу дійсності перелічених договорів).

За частинами 1, 3 статті 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, закінчення строку довіреності чи скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

ПП «Автоентерпрайз» наголошує на тому, що ним 27.03.2020 було відкликано довіреність, видану 05.07.2019 Пальшину Ю.І. , а останній, натомість, в порушення положень частини 3 статті 248 Цивільного кодексу України, не повернув її довірителю.

Вказані обставини, втім, не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки відкликання довіреності та її неповернення довірителю після відкликання не може свідчити про підписання правочину неуповноваженою на те особою саме на час вчинення такої дії (12.07.2019) та не припиняє відповідних господарських правовідносин сторін, що виникли в установленому законом порядку за оспорюваним правочином.

Більш того, особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина 2 статті 249 Цивільного кодексу України). Однак, у матеріалах справи відсутні докази повідомлення Пальшина Ю.І. , ТОВ «Іоніті» про відкликання ПП «Автоентерпрайз» довіреності від 05.07.2019.

Також колегія суддів, на противагу доводам скаржника про його необізнаність щодо факту укладення спірного Договору, звертає увагу на те, що така обставина підтверджується не лише підписами сторін договору, завіреними печатками підприємств, що свідчить про їх участь у вчиненні такої господарської операції, а й обставинами щодо подальшого його схвалення сторонами (виконання договору надання послуг, передача ПП «Автоентерпрайз» обладнання, його розміщення та обслуговування останнім).

Так, за приписами статті 241 Цивільного кодексу України якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Про фактичне виконання Договору свідчить, зокрема, акт приймання-передачі від 12.07.2019, підписаний представниками сторін договору та скріплений їх печатками, згідно з яким ТОВ «Іоніті» надало ПП «Автоентерпрайз» для розміщення наступне обладнання:

- зарядний пристрій змінного струму для заряджання автомобілів (АC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21;

- зарядний пристрій постійного струму для заряджання автомобілів (DC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21.ї

Доводи скаржника про те, що за змістом довіреності від 05.07.2019 не передбачено підписання Пальшиним Ю.І. саме актів на виконання укладених договорів судом відхиляються з огляду на те, що за змістом виданої довіреності Пальшину Ю.І. надано право від імені ПП «Автоентерпрайз» укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності, а виконання дій по підписанню відповідного акту - є складовою виконання угоди, що безумовно узгоджується зі змістом довіреності.

Зазначене в акті від 12.07.2019 обладнання, при цьому, належало ТОВ «Іоніті» на праві користування, що підтверджується:

- видатковими накладними №ЛНА-000026 від 22.05.2018, №РН-0000027 від 03.07.2018 про придбання цього обладнання ТОВ «Олександр Перемежко та партнери» (том 1, а.с. 221-222);

- договором оренди пристроїв для заряджання електромобілів №25-06/2018-01 від 25.06.2018 та актом приймання-передачі майна від 12.07.2019 до нього, згідно з яким ТОВ «Олександр Перемежко та партнери» передало, а ТОВ «Іоніті» прийняло обладнання в користування (том 1, а.с. 223-226);

- наказами ТОВ «Іоніті» №Z002835, №М025700 від 12.07.2019 про постановку на облік обладнання, орендованого у ТОВ «Олександр Перемежко та партнери» (том 1, а.с. 227-228).

Вказаними документами спростовуються доводи скаржника стосовно того, що насправді таке обладнання було власністю ПП «Автоентерпрайз».

В обґрунтування вказаного твердження скаржник послався на пункт 1.2. Договору №17/17/1799 від 08.06.2018, укладеного із ТОВ «Бета-Рент», де зазначено, що обладнання належить замовнику на праві власності, а також надав до апеляційної скарги роздруківки статей з мережі Інтернет, в яких ПП «Автоентерпрайз» значиться виробником зарядних станції.

Однак, ні вказаний Договір, яким ТОВ «Бета-Рент» надало ПП «Автоентерпрайз» місце для розміщення обладнання, ні роздруківки статей не є тими документами, які у відповідності до чинного цивільного законодавства самі по собі можуть підтверджувати право власності ПП «Автоентерпрайз» на назване обладнання. Натомість, первинних бухгалтерських документів на підтвердження виготовлення ПП «Автоентерпрайз» названого в акті приймання-передачі від 12.07.2019 обладнання чи набуття його у власність від іншої особи скаржником суду не надано.

У подальшому, як зазначає позивач за первісним позовом та не спростовано скаржником, зазначене обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AECharginPoint), адміністрованій групою компаній Автоентерпрайз, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнанням електроенергії та грошових коштів.

Вказана обставина фактично визнавалась ПП «Автоентерпрайз» під час розгляду господарської справи №910/13873/20.

Так, як вбачається зі змісту постанови від 12.07.2021 у справі №910/13873/20, ПП «Автоентерпрайз» під час її розгляду ставило під сумнів відключення зарядного пристрою для електромобілів саме відповідачем та, посилаючись на зміст повідомлень на сторінці ТОВ «Іоніті» в соціальній мережі Facebook 06.05.2020 і експертні висновки щодо їх змісту, наголошувало на факті самостійного відключення позивачем обладнання від електричної мережі.

Однак, під час вирішення даного спору ПП «Автоентерпрайз» зайняло протилежну позицію, стверджуючи, що воно взагалі не приступало до виконання спірного Договору, а обладнання позивача за первісним позовом на виконання умов Договору взагалі не підключалося/не відключалося від мережі, що суперечить стандартам добросовісності поведінки учасника цивільних правовідносин та порушує принцип «заборони суперечливої поведінки», який ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Також на підтвердження факту виконання ПП «Автоентерпрайз» у певний період (серпень 2019 року - лютий 2020 року) спірного Договору позивач за первісним позовом до матеріалів даної справи надав роздруківку електронного листування між представниками сторін, зокрема, зі сторони ПП «Автоентерпрайз» із використанням електронної адреси , в якій представник ПП «Автоентерпрайз» направляв електронний документ про списання з акаунта ТОВ «Іоніті» у білінговій системі AUTOENTERPRISE (AECharginPoint) грошових коштів за обслуговування станцій №1717, 1799 на земельній ділянці, належній ТОВ «Бета-Рент» (том 1, а.с. 229-295).

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неможливість прийняття до уваги як доказів у господарській справі названих роздруківок електронного листування, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 1 статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, який згідно статей 5, 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» має бути підписаний електронним підписом, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Частиною 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

У частинах 3, 4 статті 96 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Сам лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресатів листа - осіб, до відома яких було доведено таке повідомлення тощо. У випадку, якщо позивач подає позов у паперовій формі, то електронний лист може бути наданий суду у вигляді відповідної роздруківки.

Така роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 13.10.2021 у справі №923/1379/20.

При цьому листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №914/2505/17).

Отже, надана позивачем за первісним позовом до відзиву на зустрічну позовну заяву роздруківка електронного листування, з якої вбачається суб`єктний склад учасників листування, дата та час відправлення листів, приймається судом до уваги як доказ у даній справі, поданий на підтвердження того, що відповідач за первісним позовом був обізнаний про укладення спірного Договору та виконував його.

При цьому, посилання скаржника на те, що електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 не належить і ніколи не належала ПП «Автоентерпрайз», оскільки у довідці ПП «Автоентерпрайз» вих.№01/07-22 від 01.07.2022, долученій до апеляційної скарги, вказано, що за відповідачем за первісним позовом зареєстровано домен за назвою autoenterprise.ua, оцінюються судом критично, оскільки у матеріалах справи наявні копії договорів, зокрема, №11-11-19 від 11.11.2019, укладений між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Інвестбудгаличина», №07-10-2019 від 07.10.2019, укладений між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «А.С.П. ЛТД», де у розділах «Реквізити сторін» зазначені контактні електронні адреси ПП «Автоентерпрайз» , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначене свідчить про активне використання ПП «Автоентерпрайз» електронних адрес з доменом gmail.com, сформованих за тим самим принципом, що і електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи зазначене у сукупності, з урахуванням положень статті 79 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає доведеною обставину укладення між сторонами Договору про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019 та підписання його зі сторони ПП «Автоентерпрайз» уповноваженим представником.

Скаржником зазначені обставини належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами не спростовано.

Стосовно доводів позивача за зустрічним позовом, що спірний договір від 12.07.2019 був підписаний Пальшиним Ю.І. виключно на свою користь та з метою отримання майна ПП «Автоентерпрайз», що свідчить про зловмисну домовленість між Пальшиним Ю.І. та ТОВ «Іоніті» на укладення спірного договору, суд зазначає наступне.

У частині 3 статті 238 Цивільного кодексу України міститься заборона на вчинення представником правочинів з самим собою («у своїх інтересах») або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, оскільки у такому разі представник діє в умовах очевидного конфлікту інтересів, який презюмується, тобто не потребує доведення (відповідний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 01.12.2021 у справі №908/3467/19 ).

Закон, водночас, не містить прямої заборони у разі вчинення представником правочину в інтересах довірителя з афілійованою з представником юридичною особою (у якій представник є учасником чи бенефіціаром). Втім, у такому випадку тягар доведення того, що правочин не порушує прав та інтересів довірителя, покладається на контрагента.

Відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним (постанови Верховного Суду від 24.12.2021 у справі №551/1325/19, від 27.10.2021 у справі №757/3996/15-ц тощо).

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя (пункт 6.9. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17).

Однак, позивач за зустрічним позовом під час розгляду справи будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів наявності факту зловмисної домовленості між Пальшиним Ю.І. та ТОВ «Іоніті» не надав, як і не довів належними засобами доказування наявність умислу обох сторін правочину від 12.07.2019 на його укладення шляхом зловмисної домовленості, а також не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін.

Крім того, позивач за зустрічним позовом взагалі посилався на відсутність повноважень на підписання спірного Договору у представника ПП «Автоентерпрайз» Пальшиним Ю.І., проте такі обставини виключають одну з наведених ознак укладення договору за зловмисною домовленістю.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» №9 про перехід до Пальшина Юрія Ігоровича частки у статутному капіталі первісного позивача в розмірі 100 % було прийняте попереднім власником цих корпоративних прав - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто після укладення спірного Договору та закінчення строку дії довіреності від 05.07.2019.

Тобто, станом на дату укладення Договору від 12.07.2019 Пальшин Ю.І. не був ні учасником ТОВ «Іоніті», ні його керівником.

При цьому для визнання недійсним спірного Договору на підставі статті 232 Цивільного кодексу України має значення не будь-який який зв`язок, а саме правовий зв`язок з іншою стороною саме станом на дату його укладення, а тому посилання скаржника на те, що ТОВ «Іоніті» було засноване саме Пальшиним Ю.І. у 2018 році не впливає на висновки суду.

Наданий позивачем витяг з Бази даних «Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг» про реєстрацію Пальшиним Ю.І. за ТОВ «Іоніті» знака «IONITY», що, на думку позивача за зустрічним позовом, свідчить про укладення Пальшиним Ю.І. спірного договору в своїх інтересах, не спростовує указаних висновків суду, як і не свідчать про зловмисну домовленість Пальшина Ю.І. з ТОВ «Іоніті», оскільки стосується лише реалізації права фізичної особи Пальшина Ю.І. на отримання прав інтелектуальної власності.

Також, як підтверджується матеріалами справи, умови Договору передбачали отримання ПП «Автоентерпрайз» (в інтересах якого діяв Пальшин Ю.І. ) плати за надання ним послуг з розміщення обладнання позивача за первісним позовом, відтак, очевидним є економічний інтерес відповідача за первісним позовом, який відповідає предмету його комерційної діяльності (до видів якої віднесено, зокрема, торгівлю електроенергією, ремонт і технічне обслуговування електронного й оптичного устаткування, ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, надання інших допоміжних комерційних послуг, електромонтажні роботи).

Таким чином, внаслідок укладення Договору ПП «Автоентерпрайз» отримало можливість здійснювати свою господарську діяльність за відповідну ринкову плату.

Посилання скаржника на відмінність умов інших договорів, які укладалися ТОВ «Іоніті» та Пальшиним Ю.І. з іншими його контрагентами (ТОВ «Фора», ФОП Пинзар Олексій, ТОВ «ТК «Буг», ОСОБА_8 ) на надання послуг з розміщення обладнання (копії договорів додані до заяви з процесуальних питань від 24.10.2022), зокрема, відсутність у них умов щодо штрафних санкцій, обов`язку охорони виконавцем розміщеного обладнання, приймаються судом до уваги, однак вказана обставина не підтверджує, що спірний Договір було укладено саме з метою завдання шкоди ПП «Автоентерпрайз», адже відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зазначене в сукупності виключає можливість застосування статті 232 Цивільного кодексу України стосовно оспорюваного правочину, як підставу для визнання його недійсним за наведених позивачем за зустрічним позовом обґрунтувань.

Щодо тверджень позивача за зустрічним позовом про удаваність спірного Договору надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2 статті 235 Цивільного кодексу України).

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що спірний Договір укладався для стягнення штрафних санкцій з ПП «Автоентерпрайз».

Однак, суд відхиляє такі доводи позивача за зустрічним позовом, оскільки жодних доказів цим обставинам, зокрема, наявності домовленості сторін на укладення договору саме про стягнення штрафних санкцій, ПП «Автоентерпрайз» у розумінні приписів статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України не надано.

Суд також відхиляє як підставу недійсності оспорюваного правочину посилання позивача за зустрічним позовом на фіктивність такого з огляду на відсутність ознак його оплатності, з урахуванням наступного.

Згідно статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише «про людське око», знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Таким чином, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: - вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; - такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; - метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №909/330/16, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №904/3938/18).

Проте, як уже зазначалося вище, судом встановлені обставини реального виконання спірного Договору та настання правових наслідків його укладення, що, зокрема, підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 12.07.2019, а також неналежністю виконання цього договору з боку ПП «Автоентерпрайз», що встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20. Указані обставини свідчать про відсутність такої ознаки фіктивного правочину, як ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Щодо тверджень скаржника про відсутність оплат за спірним Договором, то у даному контексті колегія суддів приймає до уваги умови пунктів 3.3., 3.4. Договору, відповідно до яких винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється виключно після виставлення виконавцем рахунків, і сплачується протягом 10 банківських днів замовником.

Тобто, вказаними умовами сторони погодили, що внесення ТОВ «Іоніті» оплати за надані позивачем послуги прямо залежить від виставлення ПП «Автоентерпрайз» рахунків за надані ним послуги, які останнім замовнику - не направлялись.

Крім того, згідно з пунктом 3.5. Договору сторони домовилися, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Також, як уже зазначалося вище, із преамбули спірного Договору вбачається, що його було укладено на підставі договору №17/17/1799 від 08.06.2019, укладеного між ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Бета-Рент», та як пояснив представник ТОВ «Іоніті» у заявах по суті спору та підтверджується електронною перепискою сторін, саме на земельній ділянці ТОВ «Бета-Рент» було розміщене обладнання, що є предметом спірного договору, а тому порядок сплати за спірним договором залежав від порядку розрахунків за договором, укладеним з ТОВ «Бета-Рент», що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками ПП «Автоентерпрайз» на списання коштів. Отже, сторони на власний розсуд погодили умови оплатності договору, виходячи з принципу свободи договору.

У той же час, саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Аналогічні висновки наведені, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16, постановах Верховного Суду від 19.10.2021 у справі №910/2920/20 (910/14218/20), від 12.10.2021 у справі № 905/2382/18.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів щодо умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину, який у них виник до укладення спірного Договору, та наявність правових наслідків за цим Договором, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання правочину фіктивним та відхиляє доводи апеляційної скарги ПП «Автоентерпрайз» з цього приводу.

У заявах з процесуальних питань, поданих до суду апеляційної інстанції, скаржник також вказував на нікчемність Договору в силу положень статті 228 Цивільного кодексу України як такого, що порушує публічний порядок (спрямований на незаконне заволодіння майном ПП «Автоентерпрайз»).

Оцінюючи вказані доводи скаржника, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України існує розмежування видів недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Колегія суддів зазначає, що при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, Верховного Суду від 10.03.2020 у справі 910/24075/16, від 02.07.2020 у справі №910/4932/19.

Однак, матеріалами справи не підтвердженого жодного наміру сторін порушити публічний порядок сторонами або підписантами договору, позивачем не доведено наявності у діях сторін правочину умислу на укладення саме договору, що порушує публічний порядок (з метою незаконного заволодіння приватним майном відповідача за первісним позовом), що є однією із обов`язкових умов для визнання його таким.

Отже, у суду відсутні підстави для висновку про нікчемність спірного Договору в силу положень статті 228 Цивільного кодексу України.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали Договір про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, відтак, суд дійшов висновку, що доводи скаржника про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Крім того, посилання ПП «Автоентерпрайз» на те, що спірний Договір взагалі не міг існувати, не був укладеним ним у той час, а також твердження про те, що такий правочин є фіктивним, удаваним, а також підписаний представником з перевищенням повноважень, є взаємосуперечливими, оскільки направлені на підтвердження різних за сутністю та правовою природою юридичних фактів.

Доводи ПП «Автоентерпрайз», які зводяться до невідповідності дубліката спірного Договору вимогам законодавства, також не підтверджують наявності правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного правочину, оскільки дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Відтак, означені обставини не входять до предмета доказування у спорі про визнання недійсним Договору та не впливають на правову кваліфікацію правовідносин сторін.

Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив ПП «Автоентерпрайз» у задоволенні його зустрічних позовних вимог.

Стосовно доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права через безпідставне відхилення клопотання представника ПП «Автоентерпрайз» про приєднання доказів до матеріалів справи від 23.06.2022 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до частин 3-5 статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто ПП «Автоентерпрайз» як відповідач за первісним позовом у справі та позивач за зустрічним позовом мало б подати усі наявні у нього докази, які стосуються спірних правовідносин, разом із зустрічною позовною заявою та відзивом на первісну позовну заяву.

Судом встановлено, що провадження за первісним позовом у даній справі було відкрите 10.08.2021, 28.08.2021 (підтверджується відміткою Укрпошта Експрес на конверті) ПП «Автоентерпрайз» направило до суду зустрічну позовну заяву, яку ухвалою Господарського суду міста Києва 25.10.2021 у даній справі прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, призначено підготовче засідання у справі на 11.11.2021.

Однак, разом із зустрічною позовною заявою відповідні докази, які скаржник просив долучити 23.06.2022, до матеріалів справи додані не були.

За змістом статей 177, 182 Господарського процесуального кодексу України завданням підготовчого засідання є, зокрема, зібрання відповідних доказів, з`ясування чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Підготовче засідання у справі №910/12774/21 було закрите 20.01.2022 та призначено розгляд справи по суті на 24.02.2022.

Під час проведення підготовчих засідань (період з 11.11.2021 по 20.01.2022) відповідні докази відповідачем за первісним позовом до суду також подані не були, а відповідне клопотання заявлено лише 23.06.2022, після того як суд перейшов до розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 207 Господарського процесуального кодексу України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Виходячи із наведеного, місцевий господарський суд обґрунтовано залишив без розгляду ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 23.06.2022, вказане клопотання відповідача за первісним позовом як таке, що було подане з пропуском визначеного законом процесуального строку.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо наведення ним у клопотанні поважних причин пропуску строку на подання вказаних доказів, оскільки введення в Україні з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 воєнного стану та евакуація представників ПП «Автоентерпрайз» з міста Харкова, призначення нового представника, не свідчать про об`єктивну неможливість для ПП «Автоентерпрайз» зібрати, оформити та подати вказані докази до суду у період принаймі з дати направлення до суду першої інстанції зустрічної позовної заяви (28.08.2021) до 20.01.2022 (дати закінчення підготовчого провадження у справі), як це встановлено нормами чинного Господарського процесуального кодексу України.

При цьому посилання скаржника на те, що Господарським судом міста Києва було порушено принцип рівності учасників судового процесу, оскільки прийнято та долучено 20.05.2021 до матеріалів справи поданий позивачем за первісним позовом доказ (витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження за №0002794) без доказів на підтвердження фактичного направлення його копії ПП «Автоентерпрайз» оцінюються судом критично з огляду на положення частини 9 статті 80 Господарського процесуального кодексу України та те, що саме директор ПП «Автоентерпрайз» Ніконов Д.А. був ініціатором кримінального провадження за №0002794, а тому відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України мав був обізнаний про його закриття, а ПП «Автоентерпрайз», як добросовісний учасник судового процесу, і сама мало би повідомити суд про цю обставину (закриття кримінального провадження за №0002794).

Щодо заявлених ТОВ «Іоніті» первісних позовних вимог про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафу за порушення умов Договору за період з 11.09.2020 по 26.11.2020 в сумі 127 050,00 грн колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

У пункті 2.1. Договору сторонами погоджено обов`язки виконавця, до яких відноситься, зокрема: отримувати письмову згоду замовника на розміщення на об`єктах, на яких розміщується обладнання, власного та/або орендованого майна, у тому числі з метою проведення гарантійного та іншого ремонту обладнання; забезпечити відсутність розміщеного без письмової згоди замовника майна інших осіб на об`єктах, на яких розміщується обладнання; забезпечити підключення обладнання до електричної мережі; забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення; не переміщувати та не демонтувати обладнання з місця розміщення обладнання; у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Таким чином, умовами Договору на Приватне підприємство «Автоентерпрайз» покладений обов`язок забезпечення певних умов та вжиття усіх необхідних і можливих заходів для настання та існування умов, що сприяють безперебійному функціонуванню належного замовнику обладнання. Тобто, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був здійснювати контроль за функціонуванням обладнання позивача за первісним позовом і його захист від обставин, що зумовлюють неможливість використання обладнання у господарській діяльності ТОВ «Іоніті».

Отже, для встановлення порушення відповідного обов`язку ПП «Автоентерпрайз» (виконавця) достатньо встановити факт ненастання або припинення існування вищезазначених умов, зокрема, порушення обов`язку забезпечити підключення Обладнання позивача (замовника) до електричної мережі.

Статтею 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (стаття 217 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (стаття 546 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

За умовами статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідальність у вигляді штрафу за порушення зобов`язань передбачена у пункті 5.4. Договору, відповідно до якого сторони погодили, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за формулою: P=DC*1500+AC*150, в якій, якщо інше не передбачено договором, елементи мають наступне значення: Р - сума штрафу у гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання або окремих одиниць обладнання; DC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу; AC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу.

Як уже встановлено судом вище, 12.07.2019 на виконання умов Договору між ТОВ «Іоніті» та ПП «Автоентерпрайз» був підписаний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання: - зарядний пристрій змінного струму для заряджання автомобілів (АC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21; - зарядний пристрій змінного струму для заряджання автомобілів (DC): «BILLA на Багговутівській», місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21.

У подальшому - 22.05.2020 представниками ТОВ «Іоніті» за участю директора ТОВ «Іоніті» Гулея С.В. та монтажника електричного устаткування Панчелюги О. С. було здійснене обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками ТОВ «Іоніті» був складений відповідний акт обстеження від 22.05.2020.

У зв`язку з виявленим у травні 2020 року фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, внаслідок його відключення без згоди позивача за первісним позовом, ТОВ «Іоніті» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафу в сумі 184 800,00 грн, нарахованого на підставі пункту 5.4. Договору за період з 22.05.2020 по 10.09.2020 включно (112 днів) (господарська справа №910/13873/20).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20 був встановлений факт порушення ПП «Автоентерпрайз» умов Договору щодо забезпечення електричним живленням обладнання ТОВ «Іоніті», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, у період з 22.05.2020 по 10.09.2020, позов ТОВ «Іоніті» про стягнення штрафу було задоволено, присуджено до стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штраф у сумі 184 800,00 грн.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що преюдиційність - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Cуть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, обставини порушення ПП «Автоентерпрайз» умов Договору від 12.07.2019 щодо забезпечення електричним живленням обладнання ТОВ «Іоніті», що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, у період з 22.05.2020 по 10.09.2020 та правомірність нарахування позивачем штрафу за таке порушення у названий період, встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20, є преюдиційними та не можуть ставитись під сумнів, а інші рішення, в тому числі у даній справі №910/12774/21, не можуть їм суперечити.

Доводи скаржника стосовно того, що встановлені у межах справи №910/13873/20 обставини не є преюдиційними, оскільки у межах названої справи не ставилось питання недійсності спірного Договору, колегією суддів відхиляються, оскільки рішення та постанова у названій справі були прийняті за результатами дослідження доказів, що існували та були, керуючись принципом змагальності, долучені до матеріалів справи сторонами, станом на дату їх прийняття, водночас, у межах даної справи №910/12774/21 судом не встановлено підстав для визнання Договору, умови якого були порушені ПП «Автоентерпрайз», недійсним.

Отже, у межах даної справи не підлягає повторному доведенню факт відключення 22.05.2020 ПП «Автоентерпрайз» обладнання ТОВ «Іоніті» від електричного живлення.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.11.2020 директором ТОВ «Іоніті» Гулеєм С.В. та монтажником електричного устаткування Кубарко О.Ю. було знову проведене технічне обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв постійного та змінного струму для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками ТОВ «Іоніті» був складений відповідний акт обстеження від 26.11.2020 (том 1, а.с. 17).

Вказаним актом від 26.11.2020 підтверджується, що встановлене у справі №910/13873/20 порушення ПП «Автоентерпрайз» умов Договору в частині забезпечення ним безперебійного електричного живлення обладнання замовника у подальшому не було усунуте та на час розгляду даної справи використання позивачем за первісним позовом обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено.

Колегією суддів при цьому відхиляються доводи скаржника про те, що вказаний акт був складений у відсутності його представника, йому не направлявся, претензії щодо порушенням умов договору не виставлялось, оскільки умовами Договору не встановлено обов`язку складання актів обстеження обладнання виключно за участю виконавця, як і обов`язку надсилання замовником такого акту виконавцю. Водночас, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, а тому, відсутність звернення ТОВ «Іоініті» до ПП «Автоентерпрайз» із претензіями щодо неналежного виконання умов Договору на підставі пункту 5.6. останнього не позбавляє замовника права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Скаржником доводів позивача за первісним позовом належними та вірогідними доказами не спростовано, жодних доказів, що свідчили б про належне виконання умов Договору після 10.09.2020 суду не надано, як і не надано у відповідності до статті 218 Господарського кодексу України доказів на підтвердження вжиття необхідних заходів для недопущення чи усунення порушень. Факт порушення відповідачем за первісним позовом умов Договору щодо забезпечення підключення до електричної мережі обладнання позивача за первісним позовом у період з 11.09.2020 по 26.11.2020 підтверджений матеріалами справи, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.

Стосовно доводів скаржника про ненастання строку виконання зобов`язань за Договором, то колегія суддів вважає їх безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 6.1. Договору він вступив у силу з моменту його підписання 12.07.2019 та діяв до 31.12.2020 включно.

При цьому, акт приймання-передачі обладнання на виконання умов Договору був підписаний сторонами теж 12.07.2019.

Характер обов`язків ПП «Автоентерпрайз» за Договором не передбачає необхідності окремого встановлення строку для їх виконання, оскільки вони не вичерпуються конкретною дією, а мають виконуватись упродовж всього строку дії Договору.

Тобто, строк виконання відповідачем за первісним позовом обов`язку (зокрема, щодо забезпечення підключення обладнання позивача за первісним позовом до електричної мережі) почав свій плин з дати розміщення обладнання - 12.07.2019 та мав виконуватись ПП «Автоентерпрайз» щоденно та безперервно впродовж усього строку дії Договору.

Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника із посиланням на положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України про безпідставність вимоги позивача за первісним позовом про стягнення неустойки починаючи з 22.11.2020.

Так, згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак, наведене положення стосується виключно одного із видів порушення господарського зобов`язання - невиконання його у строки, встановлені договором або законом, тобто прострочення виконання.

У свою чергу, в даному випадку штраф стягується з виконавця на користь замовника за невиконання покладеного на нього Договором зобов`язання (відключення обладнання від електричної мережі, що призвело до неможливості використання замовником цього обладнання для ведення своєї господарської діяльності), а не за його прострочення, тому неможливим є застосування частини 6 статті 232 Господарського кодексу України до порушення відповідача, яке не має характеру прострочення.

Щодо доводів ПП «Автоентерпрайз» про те, що насправді у пункті 5.4. Договору встановлена відповідальність за порушення зобов`язання у вигляді пені за кожен день прострочення виконання, а не у вигляді штрафу, то такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм цивільного права.

Так, за змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, у той час як за умовами договору та у первісному позові не йдеться мова про порушення виконавцем грошового зобов`язання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання, враховуючи положення статті 546 Цивільного кодексу України, не є вичерпним, а сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановлювати й інші засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання.

Виходячи із цього, сторони у Договорі, керуючись вільним волевиявленням, погодили розмір договірної штрафної санкції, визначивши формулу, за якою вона розраховується, що не суперечить нормам цивільного та господарського законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши розрахунок заявленої позивачем за первісним позовом суми штрафної санкції відповідно до формули, наведеної у пункті 5.4. Договору, колегія суддів вважає його арифметично вірним та погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом штрафу у сумі 127 050,00 грн за період з 11.09.2020 по 26.11.2020 підлягають задоволенню повністю у заявленій сумі.

Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги відповідача за первісним позовом не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Скаржником не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість первісних позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного підприємства «Автоентерпрайз» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача за первісним позовом.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автоентерпрайз» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12774/21 повернути до місцевого господарського суду.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Приватне підприємство «Автоентерпрайз».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 16.01.2023 після виходу членів колегії суддів з відпусток.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді І.М. Скрипка

А.І. Тищенко