РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2022Справа № 910/9907/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С.О. за участю секретаря судового засідання Шкорупеєва А.Д., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНБУМ"

про стягнення 1632080,02 грн

представники сторін:

від позивача: Трикоза Т.В.

від відповідача: не з`явився

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНБУМ" про стягнення 1632080,02 грн, з яких: 914899,26 грн - сума попередньої оплати, 532471,37 грн - неустойка, 182979,85 грн - штраф, 1729,54 грн - 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки ТМЦ №1402/22 від 14.02.2022.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9907/22, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 03.11.2022.

28.10.2022 від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке задоволено ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2022.

01.11.2022 позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю "САНБУМ", що знаходяться в банківських установах на рахунках, що будуть виявлені виконавчою службою чи приватним виконавцем в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову, в межах ціни - 1632080,02 грн.

03.11.2022 через відділ діловодства від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 03.11.2022 суд постановив протокольну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про відкладення підготовчого судового засідання на 24.11.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2022 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН" про забезпечення позову.

16.11.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позов.

23.11.2022 від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке задоволено ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2022.

24.11.2022 через електронну пошту суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 24.11.2022 суд постановив протокольні ухвали без виходу до нарадчої кімнати про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання, оскільки останнє не містить електронного-цифрового підпису та закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.12.2022.

08.12.2022 від відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

У судовому засіданні 08.12.2022 суд постановив протокольні ухвали без виходу до нарадчої кімнати про залишення клопотання відповідача без розгляду у зв`язку з тим, що таке клопотання не підписане відповідачем та про відкладення судового засідання по суті на 21.12.2022. Також суд задовольнив клопотання позивача про проведення наступного засідання у режимі відеоконференції.

Представник позивача у судовому засіданні 21.12.2022 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 21.12.2022 по суті розгляду справи повторно не з`явився.

Суд зазначає, що пунктами 1, 2, 4, 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

За змістом ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З урахуванням вище наведеного, оскільки відповідач був повідомлений про розгляд справи по суті, неявка представника не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 21.12.2022 відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладений договір поставки ТМЦ №1402/22 від 14.02.2022, згідно із умовами якого відповідач передає, а позивач приймає у власність товар, що визначений у відповідній Специфікації.

На виконання умов договору між сторонами укладено Специфікацію № 1, згідно з якою відповідач зобов`язався передати, а позивач прийняти та оплатити товар, вартість якого з ПДВ складає 914899,26 грн; строк поставки: протягом 20 днів з моменту підписання договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за вказаним договором поставки перерахував відповідачу 914899,26 грн попередньої оплати, на підтвердження чого надав платіжні доручення № 30458 від 21.02.2022 та № 30457 від 21.02.2022.

Відповідачем поставку товару не здійснено.

09.08.2022 позивач звернувся до відповідача з вимогою вих № 0508/22-1 від 05.08.2022 про повернення суми попередньої оплати. Однак відповідач відповіді на вимогу позивача не надав.

На підставі п. 6.2 та п. 6.3. договору позивач нарахував 532471,37 грн неустойки та , 182979,85 грн штрафу, та на підставі ст. 625 ЦК України нарахував 1729,54 грн - 3% річних.

Позиція відповідача

Відповідач проти позову заперечив з наступних підстав.

Умовами договору передбачено здійснення оплати товару після його отримання, а тому позивач здійснив попередню оплату на свій власний ризик.

В результаті збройної агресії іноземної держави та через початок бойових дій в тому числі на території Київської та Дніпропетровської областей, виконати умови договору було неможливо, що на думку відповідача є об`єктивним фактором, що став причиною такого невиконання.

Відповідно до п.7.1. договору поставки, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань на час дії непереборної сили (форс-мажорних обставин), що перешкоджає виконанню сторонами своїх зобов`язань.

Відповідач зазначає, що місцезнаходженням здійснення господарської діяльності виробника продукції - ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП" є смт. Меліоративне, Дніпропетровської області, яке у зв`язку з постійними ракетними обстрілами прийняло рішення про зупинення виробництва плит на підприємстві та виїзд працівників на безпечні місця.

Також відповідач вказує, що ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП" (виробник продукції) надало для ТОВ "САНБУМ" як доказ руйнувань на підприємстві Акт фіксації/обстеження пошкоджень/руйнування майна від 16 червня 2022 року та Акт про пожежу від 15 червня 2022 року.

З урахуванням викладеного відповідач стверджує, що його вина у недотриманні строків поставки товару по договору поставки ТМЦ № 1402/22 від 14.02.2022 повністю відсутня, а наявність форс-мажорних обставин є підтвердженою офіційним висновком Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року.

При цьому, несвоєчасна поставка плит була наслідком неможливості виконання своїх зобов`язань ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП" перед відповідачем, в той час як відповідач виконав перед ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП" свої зобов`язання по оплаті вартості продукції в повному обсязі на підставі виставлених рахунків.

Крім того, відповідач зазначає, що оскільки договір дійсний, а правовідносини з поставки є чинними, то правовідносини з поставки мають бути продовжені до закінчення дії форс-мажорних обставин.

Також відповідач, з посиланням на ст. 233 ГК України, 551 ЦК України, зазначає, що заявлені позивачем штрафні санкції є надмірно великими та необґрунтованими.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

14.02.2022 між Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН" (далі позивач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНБУМ" (далі відповідач, постачальник) укладено договір поставки ТМЦ №1402/22 (далі договір), відповідно до п.1.1 якого постачальник передає, а покупець приймає у власність товар в кількості, асортименті, та за ціною, що визначені сторонами у відповідній Специфікації.

Відповідно до п.2.1 договору постачальник зобов`язаний поставити товар в узгоджені сторонами строки.

Згідно з п.3.3 договору покупець зобов`язується здійснити оплату вартості товару шляхом перерахування грошової суми на поточний банківський рахунок постачальника протягом 10 банківських днів з моменту отримання покупцем товару.

Датою поставки товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, що засвідчує прийняття товару покупцем від постачальника (п. 4.1. договору)

У пункті 6.2 договору сторони погодили, що за прострочення терміну поставки або допоставки товару, вказаного в договорі або Специфікації, що є невід`ємною частиною договору, постачальник за вимогою покупця зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі 0,3% від вартості несвоєчасно поставленого/не заміненого/недопоставленого товару за кожний календарний день прострочення поставки/заміни/допоставки товару.

За прострочення терміну поставки або допоставки товару, вказаного в договорі або Специфікації на строк понад 10 (десять) календарних днів, постачальник зобов`язаний відшкодувати покупцю на його вимогу понад неустойку, передбачену п. 6.2 договору, штраф у розмірі 20% від несвоєчасно поставленого/не заміненого/недопоставленого товару.

Згідно з п. 8.1 договору, він набирає чинності з дати підписання його уповноваженими представниками сторін і діє протягом 1 (одного) року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором.

На виконання умов договору між сторонами підписано Специфікацію № 1 від 14.02.2022, у якій сторони погодили, що постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти і оплатити товар, загальною вартістю 914899,26 грн.

Строк поставки: 20 днів з моменту підписання договору (п. 4 Специфікації).

Як підтверджено матеріалами позивач на підставі рахунків на оплату № 9 від 14.02.2022 та № 10 від 15.02.2022 перерахував відповідачу 914899,26 грн попередньої оплати, що підтверджується платіжними дорученнями № 30458 від 21.02.2022 та № 30457 від 21.02.2022 та не заперечується відповідачем.

Однак, відповідач у строк встановлений у п.4 Специфікації, поставку товару не здійснив.

09.08.2022 позивач направив відповідачу вимогу вих.№ 0508/22-1 від 05.08.2022, у якій вимагав протягом 7 календарних днів з дати отримання вимоги повернути отриману суму попередньої оплати у розмірі 914899,26 грн та сплатити неустойку і штраф.

Оскільки відповідач, поставку товару не здійснив, суму попередньої оплати у розмірі 914899,26 грн не повернув, позивач заявив до стягнення з відповідача 914899,26 грн попередньої оплати, 532471,37 грн неустойки, 182979,85 грн штрафу, 1729,54 грн 3% річних.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Судом встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено обов`язку здійснення попередньої оплати.

Однак, позивач перерахував на рахунок відповідача суму попередньої оплати у розмірі, встановленому Специфікацією - 914899,26 грн (платіжне доручення № 30458 від 21.02.2022 на суму 614899,56 грн та платіжне доручення № 30457 від 21.02.2022 на суму 299999,70 грн).

Відповідачем прийнято суму попередньої оплати та заперечень щодо зміненого порядку розрахунків не пред`явлено.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У п. 4 Специфікації сторони погодили строк поставки - 20 днів з моменту підписання договору.

Отже, зобов`язання відповідача з поставки позивачу товару мали бути виконані у строк до 07.03.2022 включно (з урахуванням приписів ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

У контексті встановлених вище обставин, що договором не передбачено здійснення попередньої оплати, ураховуючи факт невиконання відповідачем зобов`язань з поставки товару, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати.

Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії" (п.74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.02.2018 по справі №910/5444/17, від 30.10.2018р. по справі №917/63/18.

Оскільки, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з поставки оплаченого позивачем товару та у строки встановлені договором, з огляду на що, за висновками суду, у позивача в силу положень ст.693 ЦК України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати не поставленого товару.

Судом встановлено, що 09.08.2022 позивач звернуся до відповідача з вимогою про повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до інформації з офіційного сайту АТ "Укрпошта" відправлення за №302 вручене 17.08.2022.

Отже, враховуючи приписи ч.2 ст.530 ЦК України, відповідач повинен був повернути позивачу суму попередньої оплати у строк до 24.08.2022.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Матеріали справи не містять доказів поставки позивачу товару, обумовленого специфікацією та за який позивачем була здійснена попередня оплата.

Доказів поставки оплаченого позивачем товару чи повернення попередньої оплати у сумі 914899,26 грн відповідачем не надано.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання з поставки товару у строк, встановлений договором, за висновками суду, у позивача в силу положень ст.693 ЦК України виникло право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати непоставленого товару, хоча здійснення такої попередньої оплати і не передбачено договором.

З огляду на вище встановлені судом обставини, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів повернення відповідачем грошових коштів у розмірі 914899,26 грн або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача попередньої оплати у сумі 914899,26 грн.

За порушення відповідачем грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних у сумі 1729,54 грн, нараховані за період з 25.08.2022 по 16.09.2022.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на правову природу правовідносин сторін суд дійшов висновку, що у даному випадку наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Як встановлено судом вище відповідач повинен був повернути позивачу суму попередньої оплати у строк до 24.08.2022, а отже з 25.08.2022 відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Відтак, позивачем правильно визначено початок періоду нарахування 3% річних.

Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що розрахунок здійснено арифметично правильно, у зв`язку з чим суд вважає позовні вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 1729,54 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо нарахування неустойки в сумі 532471,37 грн та штрафу в сумі 182979,85 грн суд зазначає таке.

Приписами частини 1 статі 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст.230 ГК України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6.2 договору за прострочення терміну поставки або допоставки товару, вказаного в договорі або Специфікації, що є невід`ємною частиною договору, постачальник за вимогою покупця зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі 0,3% від вартості несвоєчасно поставленого/не заміненого/недопоставленого товару за кожний календарний день прострочення поставки/заміни/допоставки товару.

Судом встановлено, що визначена у п.6.2 договору неустойка за своєю правовою природою, враховуючи спосіб її обчислення за кожен день, охоплюються визначенням пені.

Позивач здійснює нарахування неустойки (пені) за період з 07.03.2022 по 16.09.2022.

Утім, як встановлено судом вище позивач скористався своїм правом визначеним ст.693 ЦК України на повернення суми попередньої оплати у сумі 914899,26 грн, у зв`язку із чим з 25.08.2022 зобов`язання з попередньої оплати стало грошовим.

Водночас, за період, що входить у спірний (з 25.08.2022 по 16.09.2022), але за порушення вже грошового зобов`язання позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних.

Отже, нарахування пені за прострочення терміну поставки у період з 25.08.2022 по 16.09.2022 (тобто у період у який вже розпочалося прострочення виконання грошового зобов`язання) є помилковим.

За таких обставин, відповідач прострочив виконання зобов`язання з поставки товару у строк з 08.03.2022 по 24.08.2022.

За перерахунком суду сума пені становить 466 598,62 грн, у зв`язку із чим вимоги в цій частині є частково обґрунтованими.

Відповідно до п.6.3 договору за прострочення терміну поставки або допоставки товару, вказаного в договорі або Специфікації на строк понад 10 (десять) календарних днів, постачальник зобов`язаний відшкодувати покупцю на його вимогу понад неустойку, передбачену п.6.2 договору, штраф у розмірі 20% від несвоєчасно поставленого/не заміненого/недопоставленого товару

Оскільки відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання з поставки товару понад 10 днів, позивач обґрунтовано на підставі пункту 6.3. договору здійснив нарахування штрафу у розмірі 20% від суми несвоєчасно поставленого товару, що становить 182979,85 грн, а тому позовні вимоги в цій частині суд визнає обґрунтованими.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві, то суд зазначає таке.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, згідно чинного законодавства, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Тобто, обставина стає форс-мажорною для сторін правовідносин щодо тих чи інших зобов`язань виключно у разі доведення неможливості виконання конкретних зобов`язань. Отже, такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Відповідно до умов укладеного договору, зокрема п. 7.1 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань на час дії непереборної сили (форс-мажорних обставин), що перешкоджає виконанню сторонами своїх зобов`язань. Підтвердженням наявності таких обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою України (п. 7.2 договору).

З аналізу вказаних положень договору також вбачається, що звільнення від відповідальності можливе лише тоді, коли невиконання зобов`язання є наслідком форс-мажорних обставин, а не сам по собі факт наявності форс-мажорних обставин.

В той же час, відповідач посилається на існування форс-мажорних обставин у правовідносинах з ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП", який, за твердженням відповідача, був виробником продукції. В той же час, умовами спірного договору сторони не погоджували, що виробником товару, який має бути поставлено позивачеві, має бути саме ТОВ "ШАЛІМАР ГРУП".

Відповідачем не надано доказів того, що він намагався придбати товар для позивача у іншого виробника.

Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем,

Відповідно до п. 7.3 договору, сторона, для якої утворилася неможливість виконання зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин, повинна протягом п`яти днів повідомити у письмовій формі іншу сторону, як про настання, так і про припинення дії таких обставин.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача у строки, встановлені договором, про настання форс-мажорних обставин.

Щодо посилань відповідача на лист Торгово-промислова палата України (ТПП України) від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1, то суд зазначає таке.

Так, Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 за № 2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою запровадження воєнного стану, та підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору.

Однак, порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 за №40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 Регламенту).

Отже, у Законі та Регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, а не листом на сайті ТПП України.

Лист ТПП України від 28.02.2022 не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Більш того, загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання (у цьому випадку - за договором поставки ТМЦ №1402/22 від 14.02.2022).

Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність. Більше того, місцезнаходженням відповідача є місто Київ.

Одночасно, відповідачем не надано відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження в державі воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини, стосуються обох сторін.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що введення воєнного стану не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань та особою, яка посилається на такі обставини, має бути підтверджено не факт настання цих обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально.

Щодо посилань відповідача на відсутність його вини на неможливість виконання зобов`язання у зв`язку із зупиненням виробництва контрагентом - ТОВ " ШАЛІМАР ГРУП", то суд зазначає, що згідно ст. 218 ГК України суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність у боржника необхідних коштів.

Щодо посилання відповідача на те, що заявлені позивачем штрафні санкції є надмірно великими та необґрунтованими, то суд зазначає таке.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Аналогічні за змістом висновки щодо застосування приписів статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України викладено Верховним Судом у постановах, зокрема від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала таке: справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань; якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З урахуванням наведеного, оцінюючи наведені відповідачем обґрунтування, суд зазначає, що 24.02.2022 року в зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб.

Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022 та № 341/2022 від 17.05.2022, 573/2022 від 12.08.2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Враховуючи вказані обставини, зважаючи, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце після початку військової агресії РФ проти України, з урахуванням інтересів обох сторін, зазначених відповідачем причин та обставин прострочення виконання ним договірних зобов`язань з поставки, зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження факту понесення позивачем збитків внаслідок допущеного відповідачем прострочення, а також враховуючи значний розмір та невідповідність, на переконання суду, такого розміру стягуваних штрафних санкцій наслідкам порушення відповідачем зобов`язання, суд дійшов висновку про те, що в даному конкретному випадку є можливим зменшення розміру нарахованих позивачем штрафних санкцій на 50 %. Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у сумі 91489,92 грн та пеня у сумі 233 299,31 грн, у зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в цій частині частково.

Крім того, у прохальній частині позовної заяви позивач просив суд зазначити у рішенні про нарахування інфляційних втрат та 3% річних до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Згідно з частинами 11, 12 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3 % річних на залишок основного боргу, починаючи з 17.09.2022 року до моменту повної оплати боргу (повернення безпідставно отриманих коштів), з урахуванням приписів законодавства України.

Нарахування 3% річних має здійснюватися за наступною формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду 914899,26грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, за визначеною вище формулою.

У той же час, суд звертає увагу позивача, що нормами процесуального закону не передбачено можливість зазначення у рішенні суду про нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення.

Приписами ст.76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ВИСНОВКИ СУДУ

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН" до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНБУМ", а саме в частині стягнення 914899,26 грн попередньої 1729,54 грн 3% річних, 91489,92 грн штрафу та 233 299,31 грн пені.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд зменшує розмір штрафу, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим, судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 23493,11 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "САНБУМ" (01014, місто Київ, ВУЛИЦЯ ПЕТРА БОЛБОЧАНА, будинок 4-А, приміщення 11, ідентифікаційний код 36617030) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ОВЕН" (51100, Дніпропетровська обл., Магдалинівський р-н, селище міського типу Магдалинівка, ВУЛИЦЯ РАДЯНСЬКА, будинок 2, ідентифікаційний код 25522107) попередню оплату у сумі 914899,26 грн, пеню у сумі 233 299,31, штраф у сумі 91489,92 грн, 3% річних у сумі 1729,54 грн та судовий збір у сумі 23493,11 грн.

Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі №910/9907/22, здійснювати нарахування 3% річних на суму боргу 914899,26 грн, починаючи з 17.09.2022 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду 914899,26 грн.); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 28.12.2022.

Суддя С.О. Турчин