ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2022 року м.Дніпро Справа № 904/4013/20

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),

суддів: Орєшкіної Е.В., Іванова О.Г.

при секретарі судового засідання Бурчак А.Ю.

Представники сторін:

позивач: Штефан В.О. (ЦАГС)

від позивача: Лісовий Д.О. (ЦАГС)

від відповідача: Люта Ольга Володимирівна (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 (повний текст складено та підписано 08.04.2021 суддя Фещенко Ю.В.) та на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 (повний текст складено та підписано 23.08.2022 суддя Фещенко Ю.В.) у справі №904/4013/20

за позовом Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до Криворізької міської ради (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

про тлумачення умов договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Фізична особа-підприємець Штефан Владислав Олександрович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Криворізької міської ради (далі - відповідач), в якій, на момент звернення з нею до суду, просив суд:

- розтлумачити пункти 6, 12, 21 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41;

- врахувати статтю 5 Господарського процесуального кодексу України, в разі необхідності вийти за межі позовних вимог та визначити у своєму рішенні інший спосіб захисту прав, який не буде суперечити закону та відповідатиме інтересам позивача.

06.10.2020 від позивача надійшла уточнена позовна заява (вх. суду № 46724/20 від 06.10.2020), в якій він просить суд позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі та:

- розтлумачити пункт 36 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41;

- розтлумачити чи застосовується пункт 36 спірного договору при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, тобто при перегляді розміру та суми орендної плати та у випадку зміни базової вартості 1 кв.м. земель міста;

- розтлумачити пункт 36 договору таким чином, що "Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, в тому числі і при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору. У разі недосягнення згоди щодо умов договору спір розв`язується у судовому порядку".

21.10.2020 від позивача надійшла уточнена позовна заява (вх. суду № 49672/20 від 21.10.2020), в якій він просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та:

- розтлумачити чи застосовується пункт 36 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, тобто при перегляді розміру та суми орендної плати та у випадку зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) базової вартості 1 кв.м. земель міста;

- визнати пункт 12 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, у частині "без внесення без внесення змін до цього договору" недійсним.

У вказаному підготовчому засіданні судом було розглянуто подану позивачем заяву (уточнену позовну заяву) (вх. суду № 49672/20 від 21.10.2020), в якій він просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та:

- розтлумачити чи застосовується пункт 36 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, тобто при перегляді розміру та суми орендної плати та у випадку зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) базової вартості 1 кв.м. земель міста;

- визнати пункт 12 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, у частині "без внесення без внесення змін до цього договору" недійсним.

У підготовчому засіданні 23.12.2020 протокольною ухвалою було прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову, якою є уточнена позовна заява від 21.10.20, в частині пункту 3 прохальної частини вказаної заяви, а також оголошено про те, що в частині пункту 4 (визнання пункту 12 договору недійсним) така заява є заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, що є порушенням частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, отже в цій частині заява не була прийнята до розгляду судом.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича до Криворізької міської ради про тлумачення умов договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 (з урахуванням заяви позивача від 21.10.2020 в частині прийнятій до розгляду) задоволено частково.

Розтлумачено пункт 36 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, таким чином: "при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, пункт 36 договору не застосовується, а саме: розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується/збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав зазначених у пункті 12 договору".

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Приймаючи рішення 08.04.2021р., місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки в пункті 12 договору сторони погодили, що розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього договору, то при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, пункт 36 договору не застосовується, а саме: розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується/збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав зазначених у пункті 12 договору.

Отже, тлумачення умов пункту 36 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 у його співвідношенні з умовами пункту 12 вказаного договору підлягає таким чином: "при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, пункт 36 договору не застосовується, а саме: розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується/збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав зазначених у пункті 12 договору".

Відповідно до протокольної ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі №904/4013/20 прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову, якою є уточнена позовна заява від 21.10.20, в частині п. 3 прохальної частини, а також оголошено про те, що в частині пункту 4 (визнання п.12 договору недійсним) така заява є заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, отже в цей частині заява не прийнята до розгляду судом.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у складі головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Антоніка С.Г., Іванова О.Г. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на протокольну ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі №904/4013/20 повернуто заявнику без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 20.05.2021 скасовано ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі №904/4013/20, справу передано до Центрального апеляційного господарського суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на протокольну ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі №904/4013/20 - задоволено. Протокольну ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі №904/4013/20 в частині не прийняття до розгляду пункту 4 прохальної частини уточненої позовної заяви від 21.10.20 (визнання п.12 договору недійсним) - скасовано. Справу №904/4013/20 в частині не прийняття до розгляду пункту 4 прохальної частини уточненої позовної заяви від 21.10.20 (визнання п.12 договору недійсним) направлено до Господарського суду Дніпропетровської області для продовження розгляду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.09.2021р. зупинено провадження з розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20 до набрання законної сили рішення Господарського суду Дніпропетровської області щодо позовних вимог пункту 4 прохальної частини уточненої позовної заяви від 21.10.20: «визнання п.12 договору оренди земельної ділянки №141 від 29.12.2007р., який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центра державного земельного кадастру», про, що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008р. за №41, у частині «без внесення змін до цього Договору» недійним»

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20 у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича до Криворізької міської ради про визнання недійсним пункту 12 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007 - відмовлено у повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача - Фізичну особу-підприємця Штефана Владислава Олександровича.

Приймаючи рішення 23.08.2022р., місцевий господарський суд виходив з того, що договір оренди земельної ділянки площею 0,2912 га; кадастровий номер земельної ділянки: :06:134:0057 було укладено на підставі рішення міської ради від 28.11.2007 №2026. З огляду на досягнення сторонами згоди з усіх умов договору та його підписання, з грудня 2007 року розпочато виконання взятих на себе орендодавцем та орендарем узгоджених зобов`язань за договором, зокрема, орендодавець передав в користування орендарю земельну ділянку, а орендар сплачував орендодавцю орендну плату. Відтак, умови договору, в тому числі й пункту 12, узгоджені позивачем на час його укладення, а саме: погодженням правочину та його підписанням Криворізька міська рада та ФОП Штефан В.О. підтвердили якість й однозначність намірів орендодавця і орендаря, чіткість змісту правочину, волевиявлення сторін, обсяг їх прав і обов`язків. З викладеного вбачається, що сторони досягли однозначної й зрозумілої для кожної з них домовленості, сформульованої у пункті 12 Договору. Позивач протягом дії спірного договору не скористався своїм правом на внесення змін до нього, шляхом укладення додаткової угоди.

Оскільки в пункті 12 договору сторони погодили, що розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього договору, то при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, пункт 36 договору не застосовується, а саме: розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується/збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав зазначених у пункті 12 договору. Фактичні обставини цієї справи свідчать, що сторони договору оренди самостійно погодили оспорювану редакцію договору, і на укладення цього договору у відповідній редакції була воля позивача, господарський суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю. За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вимог щодо визнання недійсним пункту 12 договору оренди земельної ділянки № 141 від 29.12.2007. Враховуючи те, що під час розгляду даної справи судом встановлена необґрунтованість вимог позивача, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо частини вимог позивача задоволенні не підлягає.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції від 08.04.2021 від та від 23.08.2022р. ФОП Штефан Владислав Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача, щовикладені у позові (уточненому) від 19.10.2020р. у повному обсязі.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 обгрунтована наступним:

- станом на сьогоднішній день, жодного іншого погодженого розрахунку розміру орендної плати між Сторонами не підписано, змін, у відповідності до п.36 Договору, до угоди не внесено, а тому. Позивачем сплачувалась щомісячна орендна плата за 1 календарний місяць у погодженому розмірі - 1059.09грн. (річна складає 12709,13грн.)

- сторони договору по різному розуміють порядок зміни умов договору, в тому числі і щодо перегляду розміру і суми орендної плати.

- суд помилково взяв до уваги позицію саме Відповідача та розтлумачив п. 36 таким чином, що "при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, пункт 36 договору не застосовується, а саме: розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується/збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав зазначених у пункті 12 договору".

- згідно доводів (тлумачення) Відповідача, яке і підтримано Судом, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв. м. земель міста, здійснення індексації грошової оцінки земель, зміни цін, тарифів, у т.ч. внаслідок індексації за станом на кожне перше число кварталу в межах терміну дії цього договору Орендодавець, без врахування пункту 36 Договору, переглядає та змінює автоматично і в односторонньому порядку розмір та суму орендної плати та відповідно збільшує такі розміри.

- Однак, виходячи із такої логіки Відповідача, як Орендар також посилаючись на п. 12 Договору та ігноруючи пункт 36 Договору може в односторонньому зменшити розмір та суму орендної плати шляхом перегляду такого розміру та суми посилаючись лише на те, що погіршився стан орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря і таке погіршення підтверджується якимись документами та без фактичного такого погодження із Орендодавцем.

- Сторони можуть дійти згоди щодо збільшення чи зменшення розміру та суми орендної плати, а у разі відсутності спільної згоди вирішити це питання у встановленому законом порядку, адже п. 36 Договору передбачає, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін та у разі недосягнення згоди щодо умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

- відповідно до пункту 36 вказаних договорів зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін окрім умов, вказаних в розділі «Орендна плата» цього договору.

Саме у такій редакції Договір чітко та однозначно передбачає, що розмір та сума орендної плати переглядаються ('зменшується/збільшується) без внесення змін до договору та без письмового погодження нового розміру орендної плати.

- якщо б у спірному договорі оренди по справі №904/4013/20 Сторони мали б на увазі односторонню та автоматичну зміну умов Договору, яка відбувається без письмового погодження, то саме б така редакція договору, яка передбачена у договорах між Криворізькою міською радою та ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", мала би бути прописана між Позивачем та Відповідачем по даній справі.

Апеляційна скарга на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 обгрунтована наступним:

- з огляду на підвищену повітряну небезпеку та з метою збереження здоров`я і життя усіх учасників судового процесу, з огляду на постійне повідомлення відповідних служб про наявність повітряної тривоги, як у місті Кривому Розі так і у місті Дніпрі, існувала необхідність і реальна процесуальна можливість відкласти судове засідання на інший день.

Проте, зазначеного Суд першої інстанції не врахував, а посилаючись на власне право та прерогативу суду, яке поставив вище за право особи на участь у розгляді його позову, не зважаючи на наявність достатнього процесуального часу для розгляду справи у інший день, відхилив заявлене клопотання Позивача.

- суд не був позбавлений можливості розпочати слухання справи по суті, заслухати доводи Відповідача та відкласти розгляд справи для заслухання Позивача, щонайменше на стадії судових дебатів.

- порівнявши два пункти вбачається, в пункті 13 Типового договору оренди землі зазначено лише, що «Розмір орендної плати переглядається» та не містить тексту «без внесення змін до цього Договору», який Відповідач безпідставно та необгрунтовано включив до проекту свого типового договору оренди замінивши «періодичність» перегляду розміру орендної плати на «без внесення змін до цього Договору».

Тобто, можна зробити висновок, що з боку Відповідача має місце умисна підміна умов договору щодо зміни розміру орендної плати, який чітко врегулювано Типовим договором оренди землі, адже у п. 13 Типового договору оренди землі мова лише йде про «періодичність» перегляду розміру орендної плати та про умови за яких може відбутися такий перегляд.

- спірний договір у редакції Відповідача містить словосполучення «без внесення змін до цього Договору», яке замінило у Типовому договорі Кабінету Міністрів України «періодичність», що не узгоджується із Типовим договором оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004р. та більше того, не є конкретизацією умов спірного договору оренди чи конкретизацією безпосередньо п. 12 спірного Договору.

При цьому, словосполучення «без внесення змін до цього Договору» у п.12 спірного Договору жодним чином не можна визнати конкретизуванням п. 13 Типового договору оренди землі, оскільки жодної конкретизації не відбувається, а фактично у такому спірному договорі Сторони виключають «періодичність» перегляду розміру орендної плати.

У науці «конкретизація» визначається, як вираження в наочнішій, точнішій, конкретнішій формі або ж іншими словами - уточнення. В тлумачних словниках «конкретизація» описується, як чим детальніше розписано що-небудь, тим зрозуміліше, про що йдеться у розмові.

Вважаємо, що заміна у п. 12 Договору «періодичності» перегляду розміру орендної плати на словосполучення «без внесення змін до цього Договору» не може вважатись конкретизацією умов Договору.

- з урахуванням таких висновків Верховного суду, які були наведені у постанові від 03.11.20р. по справі №910/16771/19 Відповідач, на підтвердження своїх доводів щодо конкретизації п. 12 Договору, мав би надати відповідне рішення Криворізької міської ради про затвердження зразку договору оренди землі, яким би було конкретизовано умови Типового договору оренди землі, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Натомість, зазначеного ні Відповідач, ні суд першої інстанції не врахували, що призвело до прийняття помилкового рішення по справі.

- при розгляді даної справи неможливо опиратись на позицію Верховного суду, яка викладена у постанові від 31.05.22р. по справі №904/6676/20, а Суд з урахуванням ч. З ст. 6 ЦК України, ст. 9 ЦК України та ст. 792 ЦК України на які не було посилань ні у позовній заяві по даній справі, ні у позовній заяві по справі №904/6676/20 та щодо яких Верховний суд не робив жодних правових висновків, мав би дійти висновків про незаконність умови договору, що викладена у п. 12 спірного Договору.

Проте, зазначеного суд не врахував та необгрунтовано і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог Позивача.

- Відповідач посилаючись на недійсні в силу Закону умови п. 12 Договору щодо перегляд розміру та суми орендної плати «без внесення змін до цього Договору» та зазначаючи про принципи «свободи договору» здійснює такий перегляд розміру та суми орендної плати в односторонньому порядку.

- лише у листопаді 2018 року звернувся до Позивача із письмовою претензією та пізніше із позовом до суду в якому зазначає, що спірні умови договору передбачають автоматичну та одноособову зміну розміру орендної плати у разі зміни нормативно-грошової оцінки земель міста.

Таким чином, лише після пред`явлення у 2018 році Криворізькою міською радою до Позивача вимог щодо сплати орендної плати за спірним договором у збільшеному розмірі, Позивач довідався про наявність обставин, які стали підставою для звернення із даним позовом про визнання частини пункту 12 Договору оренди земельної ділянки недійсною.

Отже, в даному випадку строк позовної давності тривалістю в три роки не сплив. В іншому ж випадку, слід дійти висновку, що з урахуванням вищенаведеного строки на звернення із позовом пропущені із поважних причин.

- суд першої інстанції не дотримався п.5 ст. 236 ГПК України, а тому, таке рішення підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 Криворізька міська рада зазначила, що:

- з огляду на досягнення сторонами згоди з усіх умов Договору та його підписання, з грудня 2007року розпочато виконання взятих на себе Орендодавцем та Орендарем узгоджених зобов`язань за Договором, зокрема, Орендодавець передав в користування Орендарю земельну ділянку, а Орендар сплачував орендодавцю орендну плату.

- пунктом 12 Договору, сторонами погоджена умова, яка визначає, що у разі зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього Договору.

- за обопільною згодою сторін правочину, у пункті 12 Договору визначено порядок і спосіб перегляду розміру та суми орендної плати у конкретно визначених випадках без внесення змін у договір оренди земельної ділянки. Погоджуючись саме з такою редакцією пункту 12 Договору, шляхом його власноручного підписання» ФОП Штефан В.О. таким своїм волевиявленням виразив свій намір виконувати орендні зобов`язання саме в такий порядок і спосіб.

Сторони досягли однозначної й зрозумілої для кожної з них домовленості, сформульованої у пункті 12 Договору.

- пункт 36 Договору може бути застосований до пункту 12 Договору виключно у випадку внесення до нього змін, а аж ніяк не у випадку настання передбаченої у ньому обставини, зокрема, зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, яка відповідно до умов Договору переглядається без внесення змін.

- нормативна грошова оцінка земельних ділянок не залежить від волевиявлення сторін Договору оренди землі, а є способом регулювання державою плати за користування землею, з огляду на що вбачається відсутність порушеного права позивача щодо перегляду розміру та суми орендної плати у разі настання передбаченого законодавством України випадку, зокрема у разі зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації.

- безпідставними є посилання скаржника на умови договору укладеного між Криворізькою міською радою і ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та співставлення певних його пунктів із пунктами спірного Договору, адже по-перше в рамках тлумачення умов договору законом не передбачено його співставлення із іншими правочинами укладеними відповідачем із іншими суб`єктами господарювання, а по-друге узгоджені відповідачем та ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» умови жодним чином не впливають зміст спірного Договору.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 Криворізька міська рада зазначила, що:

- 23.08.2022 учасники справи перебували у рівному правовому та безпековому становищі, у місті Кривому Розі протягом часу, що розглядалася справа №904/4013/20 (починаючи з 14:15 год.) була відсутня повітряна тривога, а відтак і реальна небезпека артобстрілу, в чому суд достеменно переконався.

Представник міської ради безперешкодно прийняв участь у судовому засіданні, у той час, як представник позивача - адвокат Лісовий Д.О. відмовився від своєї участі в режимі відеоконференції, що є зухвалою, неприйнятною поведінкою та позбавляє його та позивача можливості посилатися на будь-яке обмеження їх прав чи «упереджене» ставлення суду.

- з системного аналізу змісту статей 16, 203, 215 ЦК України слідує висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

- приписи статті 179 ГК України взагалі не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, що спростовує усі доводи скаржника про неможливість погодження сторонами у Договорі оренди умов, які не передбачені Типовим договором.

- посилання позивача, на невідповідність пункту 12 Договору пункту 13 Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 №220, також вказуємо на їх необґрунтованість, адже у даному випадку сторони самостійно врегулювали свої відносини в питанні порядку перегляду розміру орендної плати та помістили відповідні положення в пункт 12 договору оренди, чим фактично конкретизували пункт 13 Типового договору. Отже, у цьому випадку має місце уточнення поняття з метою поглиблення його змісту (конкретизація), що у свою чергу не суперечить нормам законодавства України.

- сторони досягли однозначної й зрозумілої для кожної з них домовленості, сформульованої у пункті 12 Договору, що у свою чергу було вірно встановлено судом першої інстанції.

- оскільки в договорі сторони погодили, що зміна орендної плати здійснюється без внесення змін до договору, то зміна здійснюється автоматично без укладання додаткової угоди до договору.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.05.2021 для розгляду справи №904/4013/20 визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач Дармін М.О., судді Антонік С.Г., Іванов О.Г.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.05.2021 апеляційну скаргу залишено без руху, Фізичній особі-підприємцю Штефану Владиславу Олександровичу наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги (подання доказів сплати судового збору у сумі 6 306,00 грн.) протягом 10 днів з дня отримання ухвали.

17.06.2021 від Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору у сумі6 306,00 грн.

17.06.2021 розпорядженням керівника апарату суду, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді - доповідача Дарміна М.О., відповідно до пункту 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/4013/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2021 справу №904/4013/20 передано колегії суддів у складі: Чус О.В. (головуючий, доповідач), судді: Іванов О.Г., Антонік С.Г.

18.06.2021 розпорядженням керівника апарату суду, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді - доповідача Чус О.В., відповідно до пункту 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/4013/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2021 справу №904/4013/20 передано колегії суддів у складі: Орєшкіна Е.В. (головуючий, доповідач), судді: Іванов О.Г., Антонік С.Г.

22.06.2021 розпорядженням керівника апарату суду, у зв`язку із відпусткою судді Іванова О.Г., відповідно до пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/4013/20 з метою дотримання процесуального строку на вчинення відповідної дії, а саме - відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.06.2021 справу №904/4013/20 передано колегії суддів у складі: Орєшкіна Е.В. (головуючий, доповідач), судді: Подобєд І.М., Антонік С.Г.

Ухвалою суду від 23.06.2021 поновлено Фізичній особі-підприємцю Штефану Владиславу Олександровичу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20. Зупинено дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20.

У зв`язку із виходом з відпустки головуючого судді Дарміна М.О., на підставі розпорядження керівника апарату суду №/21 від 29.06.2021, проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.06.2021 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Антоніка С.Г., Подобєда І.М.

Ухвалою суду від 01.07.2021 розгляд справи призначено у судовому засіданні на 21.07.2020 о 12:20 годин.

09.07.2021 від Криворізької міської ради надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використаннням власних технічних засобів.

13.07.2021 ухвалою суду ухвалено судове засідання у справі №904/4013/20 призначене на 21.07.2021 на 12:20 проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon"

21.07.2021 судове засідання не відбулося через перебування судді-члена колегії Антоніка С.Г. у відпустці.

16.08.2021 суддя Антонік С.Г. вийшов на роботу.

Ухвалою суду від 16.08.2021 справу №904/4013/20 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідача), судді: Іванов О.Г., Антонік С.Г. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 20.09.2020 о 12:20 годин. Судові засідання у справі №904/4013/20 вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.09.2022р. поновлено провадження у справі №904/4013/20 за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20. Розгляд апеляційної скарги призначити у судовому засіданні на 03.10.2022 о 12:20 год.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.09.2022 апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20 було залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, а саме:

- оригіналу платіжного документа про досплату судового збору у сумі 3 121,47 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20.

До канцелярії суду апеляційної інстанції від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої на виконання ухвали суду додано відповідні докази.

Ухвалою суду від 03.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20. Приєднано апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20 для сумісного розгляду до апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у справі №904/4013/20. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 26.10.2022 о 12:40 годин.

Ухвалою суду від 26.10.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 16.11.2022 на 12:40 год. Судові засідання у справі №904/4013/20 вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

Ухвалою суду від 16.11.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 05.12.2022 на 12:20 год. Надано Криворізькій міській раді можливість подати до суду апеляційної інстанції власні пояснення щодо визначеного питання. Судові засідання у справі №904/4013/20 вирішено проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon".

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Антоніка С.Г., на підставі розпорядження керівника апарату суду №2073/22 від 02.12.2022, проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2022 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Іванова О.Г., Орєшкіну Е.В.

Ухвалою суду від 05.12.2022 справу №904/4013/20 прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів.

05.12.2022 у судовому засіданні, за участю представників сторін, оголошено вступну та резолютивну частину ухвали Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

29.12.2007 між Криворізькою міською радою (далі - орендодавець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Штефаном Владиславом Олександровичем (далі - орендар, позивач) укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41 (далі - договір, а.с.119-122 у томі 1), відповідно до умов пункту 1 якого орендодавець на підставі рішення міської ради від 28.11.2007 № 2026 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення автостоянки, яка знаходиться на вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу.

У пунктах 2 та 3 договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 0,2912 га; кадастровий номер земельної ділянки: :06:134:0057.

У пункті 5 договору сторони визначили, що договір укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Поновлення договору здійснюється на підставі ухваленого орендодавцем відповідного рішення.

Додатковою угодою від 20.04.2007 на підставі рішення міської ради № 3714 від 27.01.2010 були внесені зміни до пункту 5 договору від 29.12.2007 та продовжено термін дії договору на 3 роки на тих самих умовах.

Згідно з пунктом 6 договору, річна орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі незалежно від результатів діяльності орендаря у трикратному розмірі земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів, на рахунок Управління держказначейства у м. Кривого Рогу № 0024, , у банку ГУУДК в Дніпропетровській області, МФО 805012.

Додатковою угодою від 20.04.2010 до договору, зареєстрованою у Криворізькому міському відділі Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" із внесенням запису до Державного реєстру земель №95 від 14.05.2010 (далі - додаткова угода від 20.04.2010), були внесені зміни до розділів договору "строк дії договору", "предмет договору", "об`єкт оренди", "орендна плата", "умови використання земельної ділянки", "обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки", "інші права та обов`язки сторін", "зміна умов договору і припинення його дії" (а.с.123-124 у томі 1).

Згідно з пунктами 10-11 договору розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та на підставі інших вимог чинного законодавства. Орендар самостійно зобов`язується щорічно відповідно до інформації Держкомзему про коефіцієнт індексації грошової оцінки земель, опублікований в засобах масової інформації, здійснювати індексацію грошової оцінки земельної ділянки. Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до договору. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством за затвердженою Кабінетом Міністрів формою, що заповнюється під час укладання або зміни умов договору чи продовження його дії.

Відповідно до пункту 14 договору оренди орендар (крім громадян) самостійно обчислює суму орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частинами за місяцями.

Згідно з пунктом 36 договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

В той же час, у пункті 12 договору сторони погодили, що розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього договору у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором (включно зі зміною мети використання або цільового призначення земельної ділянки);

- зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв. м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами;

- в інших випадках, передбачених законодавством та цим договором.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню в силу наступного:

З урахуванням доводів і вимог апеляційних скарг, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення неоспорених обставин справи щодо укладання 29.12.2007р. між Криворізькою міською радою (далі - орендодавець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Штефаном Владиславом Олександровичем (далі - орендар, позивач) договору оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 41, відповідно до умов пункту 1 якого орендодавець на підставі рішення міської ради від 28.11.2007 № 2026 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розміщення автостоянки, яка знаходиться на вул. Качалова у Саксаганському районі м. Кривого Рогу. У пунктах 2 та 3 договору зазначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 0,2912 га; кадастровий номер земельної ділянки: :06:134:0057. У пункті 5 договору сторони визначили, що договір укладено на 2 роки. Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Поновлення договору здійснюється на підставі ухваленого орендодавцем відповідного рішення; Внесення на підставі рішення міської ради № 3714 від 27.01.2010р. змін Додатковою угодою від 20.04.2007 були до пункту 5 договору від 29.12.2007 та продовжено термін дії договору на 3 роки на тих самих умовах. Згідно з пунктом 6 договору, річна орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі незалежно від результатів діяльності орендаря у трикратному розмірі земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів, на рахунок Управління держказначейства у м. Кривого Рогу № 0024, , у банку ГУУДК в Дніпропетровській області, МФО 805012; Внесенням змін Додатковою угодою від 20.04.2010 до договору, зареєстрованою у Криворізькому міському відділі Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" із внесенням запису до Державного реєстру земель №95 від 14.05.2010 (далі - додаткова угода від 20.04.2010), до розділів договору "строк дії договору", "предмет договору", "об`єкт оренди", "орендна плата", "умови використання земельної ділянки", "обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки", "інші права та обов`язки сторін", "зміна умов договору і припинення його дії".

Колегія суддів звертає увагу, що у пунктах 10-11 договору сторони погодили, що розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та на підставі інших вимог чинного законодавства. Орендар самостійно зобов`язується щорічно відповідно до інформації Держкомзему про коефіцієнт індексації грошової оцінки земель, опублікований в засобах масової інформації, здійснювати індексацію грошової оцінки земельної ділянки. Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до договору. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством за затвердженою Кабінетом Міністрів формою, що заповнюється під час укладання або зміни умов договору чи продовження його дії.

У п.12. Договору сторони погодили, що розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього Договору у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором (включно зі зміною мети використання або цільового призначення земельної ділянки);

- зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря, що підтверджується документами;

- в інших випадках, передбачених законодавством та цим Договором.

Колегія суддів апеляційного господдарського суду приймає, як такі, що відповідають фактичним обставинам справи, доводи відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу в частині того, що « … пунктом 12 Договору, сторонами погоджена умова, яка визна що у разі зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього Договору.

В даному випадку вважаємо за необхідне зазначити, що постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.03.2020 у справі №904/2218/19,залишеною без змін постановою Верховного Суду від 09.09.2020, розтлумачено пункт 11 договору оренди земельної ділянки №1406 від 25.12.2006, що є ідентичним пункту 12 Договору, таким чином «розмір та сума орендної плати переглядається тобто змінюється (зменшується /збільшується) автоматично без внесення змін до договору, за наявності підстав визначених у даному пункті»…».

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС від 28.01.2020 у справі № 917/31335/18.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини постанови Верхоного Суду від 09.09.2020р. у справі №904/2218/19 :

« 7.4. Дослідивши доводи касаційної скарги та заперечень на неї колегія суддів касаційного суду приймає до уваги таке.

7.5. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з п. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Статтею 213 ЦК України встановлено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами) (ч.1).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину(ч.2).

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (ч.3).

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч.4).

7.6. Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що мають застосовуватися для тлумачення на трьох його рівнях:

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).

Таку правову позицію наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 916/2500/15, від 17.10.2018 у справі №753/22010/14-ц та у постановах Верховного суду від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 11.09.2019 у справі №922/3740/18.

У постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №317/39/17 вказано наступний правовий висновок.

Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто, суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов`язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

7.7. Як вірно встановлено апеляційним судом, згідно з п.11 в редакції додаткової угоди, розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього Договору у разі:

- зміни умов господарювання, передбачених договором (включно зі зміною мети використання або цільового призначення земельної ділянки);

- зміни (збільшення або зменшення) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв. м земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством;

- погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджується документами;

- в інших випадках, передбачених законодавством та цим договором.

7.8. Відповідно до ст.15 Закону України Про оренду землі , однією з істотних умов договору є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Стаття 23 даного Закону має назву Зміна орендної плати . В ній зазначено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Таким чином, згідно діючого законодавства та усталеної практики в договорах оренди земельних ділянок слово переглядається розуміється як змінюється .

Оскільки в договорі, з урахуванням додаткової угоди, сторони погодили, що зміна орендної плати здійснюється без внесення змін до договору, то зміна здійснюється автоматично без укладання додаткової угоди до договору…» .

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тошо). які встановлюються або регулюються уповноваженими орга! нами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Так, згідно статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відпо¬відно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної влас¬ності.

За приписами підпунтку 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XIII - орендна плата).

Згідно ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки дерэісавноі та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України).

Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної гро¬шової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пунк¬ту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 10.09.2018р. по справі №920/739/17.

Рішенням Криворізької міської ради від 24.06.2015 №3728 затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, яка у тому числі містить середню (базову) вартість 1 кв.м. земель міста станом на 01.01.2014 у розмірі 270,60 грн. Згідно пункту 6 цього рішення, воно набуло чинності з 01.01.2016.

Згідно статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до висновку КГС ВС від 16.07.2019 у справі №925/688/18 рішення міської ради може бути самостійною підставою для внесення змін до договору оренди. якщо сторони цього договору визначили безпосередньо в самому договору таку підставу для внесення змін до нього, що відповідає принципу свободи договору, встановленому статтями 3, 6, 627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 632 Цивільного Кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Оскільки орендна плата за використання земельних ділянок державної та комунальної власності є регульованою ціною, у зв`язку зі зміною нормативної грошової оцінки земель, що використовується для визначення розміру орендної плати по укладеному між сторонами Договору оренди землі, вбачається безумовне настання обставин передбачених пунктом 12 Договору в частини перегляду розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 у справі №904/3615/14, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2015, з урахуванням п. 6, 10 Договору, якими визначено випадки зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексації і обчислення суми орендної плати без внесення змін до Договору, та рішення Криворізької міської ради 14.05.2010 №3884 "Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу", стягнуто з Позивача 112 399,58 грн. боргу з орендної плати. У наведеній справі вирішувався спір щодо боргу Позивача з орендної плати за землю за період з 01.01.2011 по 14.05.2013 з відмінним розміром орендної плати від визначеного у Договорі, з внесеними до нього змінами.

У наведених постановах судів апеляційної і касаційної інстанцій не зазначено про наявність у змісті Договору будь-яких формулювань, які б були незрозумілими і ускладнювали б виконання Позивачем своїх договірних зобов`язань, не зазначено і про такі заяви Позивача при вирішенні спору. Тобто станом на 2014 рік Позивач розумів умови Договору й не мав потреби у його тлумаченні.

Крім того, у наведеній постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду зазначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок не залежить від волевиявлення сторін Договору оренди землі, а є способом регулювання державою плати за користування землею. Зміна нормативної грошової оцінки земельних ділянок не може ототожнюватися зі зміною розміру орендної плати, а є лише її передумовою. Невнесення сторонами договору оренди землі змін до його умов в частині, що встановлюються у законодавчому порядку, не звільняє сторін від обов`язку їх виконання, оскільки відповідно до положень ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно висновку КГС ВС від 27.01.2021р. у справі № 904/2581/19:

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що п. 36 договору оренди земельної ділянки, який передбачає, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір вирішується у судовому порядку, застосовується до інших змін умов договору відмінних від тих, у яких визначено відсутність необхідності внесення змін та доповнень до договору, що не суперечить нормам чинного законодавства, оскільки договір оренди земельної ділянки підписано і тривалий час виконувався сторонами. Тобто, саме у такий спосіб сторони погодили порядок змін умов договору.

Колегія суддів відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги в частині того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції у справі № 904/4013/20 ухвалена місцевим господарським судом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019р. по справі №755/10947/17, Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19) КГС ВС від 03.11.20р. по справі №910/16771/19, від 18.12.2019 у справі №918/295/19, оскільки у кожній із зазначених справ судами досліджувались різні за змістом докази, які подавались сторонами, та на підставі встановлених судами різних за змістом обставин приймалися відповідні судові рішення, що, у свою чергу, не може свідчити про подібність правовідносин, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відповідно, доводи апеляційної скарги в частині того, що: « … - згідно доводів (тлумачення) Відповідача, яке і підтримано Судом, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв. м. земель міста, здійснення індексації грошової оцінки земель, зміни цін, тарифів, у т.ч. внаслідок індексації за станом на кожне перше число кварталу в межах терміну дії цього договору Орендодавець, без врахування пункту 36 Договору, переглядає та змінює автоматично і в односторонньому порядку розмір та суму орендної плати та відповідно збільшує такі розміри.

- Однак, виходячи із такої логіки Відповідача, як Орендар також посилаючись на п. 12 Договору та ігноруючи пункт 36 Договору може в односторонньому зменшити розмір та суму орендної плати шляхом перегляду такого розміру та суми посилаючись лише на те, що погіршився стан орендованої земельної ділянки не з вини Орендаря і таке погіршення підтверджується якимись документами та без фактичного такого погодження із Орендодавцем.

- Сторони можуть дійти згоди щодо збільшення чи зменшення розміру та суми орендної плати, а у разі відсутності спільної згоди вирішити це питання у встановленому законом порядку, адже п. 36 Договору передбачає, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін та у разі недосягнення згоди щодо умов договору спір розв`язується у судовому порядку.

- відповідно до пункту 36 вказаних договорів зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін окрім умов, вказаних в розділі «Орендна плата» цього договору.

Саме у такій редакції Договір чітко та однозначно передбачає, що розмір та сума орендної плати переглядаються ('зменшується/збільшується) без внесення змін до договору та без письмового погодження нового розміру орендної плати.

- якщо б у спірному договорі оренди по справі №904/4013/20 Сторони мали б на увазі односторонню та автоматичну зміну умов Договору, яка відбувається без письмового погодження, то саме б така редакція договору, яка передбачена у договорах між Криворізькою міською радою та ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", мала би бути прописана між Позивачем та Відповідачем по даній справі…» визнаються колегією суддів такими, що побудовані на вільному тлумачені апелянтом норм матеріального права, без урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеному у подібних правовідносинах, який правомірно приймається до уваги колегією суддів.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.11.2022р. надано можливість Криворізькій міській раді у строк до 01.12.2022р. надати до суду апеляційної інстанції пояснення стосовно того, чи приймалося Криворізькою міською радою рішення про затвердження зразку договору оренди землі, яким би було конкретизовано умови Типового договору оренди землі, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної ухвали Криворізька міська рада повідомила, що відповідне рішення про затвердження зразку договору оренди землі, яким би було конкретизовано умови Типового договору оренди землі, затвердженого Кабінетом Міністрів України не приймалося, оскільки, як було роз`яснено Державною регуляторною службою України, необхідності затвердження органами місцевого самоврядування інших зразків договорів оренди землі законами України не передбачено (копія листа додається).

Згідно правового висновку, викладеному в постанові КГС ВС від 27.01.2021р. у справі № 904/2581/19:

Посилання у касаційній скарзі на невідповідність п. 12 договору оренди земельної ділянки положенням п. 13 типового договору оренди землі суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на те, що за правилами ч. 4 ст. 179 ГК України (у редакції, чинній на час укладення договору оренди земельної ділянки) при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Так, конкретизуючи умови типового договору оренди землі, сторони дійшли взаємної згоди (без зауважень та заперечень) щодо порядку та способу перегляду розміру та суми орендної плати при настанні певних обставин без внесення змін у договорі, що закріпили у п. 12 договору оренди земельної ділянки. Вказаний пункт договору під час дії правочину сторонами не змінювався у порядку, визначеному п. 36 договору оренди, і в судовому порядку недійсним не визнавався, що свідчить про взаємну згоду сторін із умовами цього пункту.

Відповідно до правового висновку, викладеному в пунктів 5.33. постанови КГС ВС від 31.05.2022р. у справі № 904/6676/20 за позовом Фізичної особи - підприємця Штефана Владислава Олександровича до Криворізької міської ради про визнання частини пункту 12 договору оренди земельної ділянки недійсною:

Отже, оскільки установлені фактичні обставини цієї справи свідчать, що сторони договору оренди самостійно погодили оспорювану редакцію договору, і на укладення цього договору у відповідній редакції була воля позивача, то Верховний Суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у зв`язку з їх необгрунтованістю, а не у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, щодо безпідставності посилань скаржника на умови договору укладеного між Криворізькою міською радою і ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та співставлення певних його пунктів із пунктами спірного Договору через те, що в рамках тлумачення умов договору законом не передбачено його співставлення із іншими правочинами укладеними відповідачем із іншими суб`єктами господарювання та те, що узгоджені відповідачем та ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» умови жодним чином не впливають зміст спірного Договору.

Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.

Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально- правових норм.

Відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС від 20.03.2020 у справі № 910/2360/19.

Апелянт не спростував з посиланням на належні і допустимі в розумінні статтей 76,77 Господарського процесуального кодексу України докази, висновок суду першої інстанції в частині того, що установлені фактичні обставини цієї справи свідчать, що сторони договору оренди самостійно погодили оспорювану редакцію договору, і на укладення цього договору у відповідній редакції була воля позивача.

Відповідні доводи апеляційної скарги :

" ...даний договір оренди у редакції Відповідача містив п. 12 Договору, який у частині «без внесення змін до цього Договору» не відповідає та суперечить вимогам законодавства (ч. 1 ст. 203, 651 ЦК України, ч. 4 ст. 179, ч.2, 4 ст. 188 ГК України, ст. 23, 30 ЗУ «Про оренду землі»), а тому, Позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

При цьому, звернення Позивача до суду із позовом було зумовлене тим, що у листопаді 2018р. Криворізька міська рада звернулася із претензією щодо сплати заборгованості із орендної плати за вказаною земельною ділянкою, оскільки нібито оренда за 2016р. сплачувалася не у повному обсязі та земельна ділянка використовується після закінчення строку дії договору. Окрім цього, 19 грудня 2018р. Криворізька міська рада звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості із орендної плати за землю за 2016 рік по даному спірному договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що Криворізькою міською радою було прийнято рішення про встановлення нових ставок земельного податку, розміру орендної плати та пільг зі сплати за землю на території міста №3727 від 24.06.2015 року, що як наслідок, на їх суб`єктивну думку, враховуючи зміст п. 12 Договору потягло за собою зміну (збільшення) розміру орендної плати.

Саме у такій редакції, спірний договір оренди дає можливість Відповідачу стверджувати, що у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв. м. земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації визначених законодавством, розмір орендної плати змінюється автоматично без укладання будь-яких письмових документів пов`язаних із такою зміною.

Зокрема, у поданій до суду позовній заяві Позивач звертав увагу та наголошував увагу, на тому, що за змістом ст. 179 ГК України, ст. 14 Закону України «Про оренду землі» до спірного договору застосовуються типова форма договору оренди землі, яка затверджується Кабінетом Міністрів України...

...Пункт 12 спірного Договору оренди не відповідає п. 13 Типового договору оренди землі, який на час укладання спірного Договору мав наступний вигляд:...

... Порівнявши ці два пункти вбачається, в пункті 13 Типового договору оренди землі зазначено лише, що «Розмір орендної плати переглядається» та не містить тексту «без внесення змін до цього Договору», який Відповідач безпідставно та необгрунтовано включив до проекту свого типового договору оренди замінивши «періодичність» перегляду розміру орендної плати на «без внесення змін до цього Договору».

Тобто, можна зробити висновок, що з боку Відповідача має місце умисна підміна умов договору щодо зміни розміру орендної плати, який чітко врегулювано Типовим договором оренди землі, адже у п. 13 Типового договору оренди землі мова лише йде про «періодичність» перегляду розміру орендної плати та про умови за яких може відбутися такий перегляд.

Проте, у п. 12 спірного Договору у редакції Криворізької міської ради суть п. 13 Типового договору умисно перетворено (видозмінено) Відповідачем таким чином, що замість періодичності та умов за яких може відбутися перегляд розміру орендної плати фактично наведено порядок змін до цього Договору та всупереч Законодавству додано зміст «без внесення змін до цього Договору».

Положеннями абзацу 2 частини 3 статті 6 ЦК України регламентовано, що ...

... Натомість, спірний договір у редакції Відповідача містить словосполучення «без внесення змін до цього Договору», яке замінило у Типовому договорі Кабінету Міністрів України «періодичність», що не узгоджується із Типовим договором оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004р. та більше того, не є конкретизацією умов спірного договору оренди чи конкретизацією безпосередньо п. 12 спірного Договору.

При цьому, словосполучення «без внесення змін до цього Договору» у п.12 спірного Договору жодним чином не можна визнати конкретизуванням п. 13 Типового договору оренди землі, оскільки жодної конкретизації не відбувається, а фактично у такому спірному договорі Сторони виключають «періодичність» перегляду розміру орендної плати.

У науці «конкретизація» визначається, як вираження в наочнішій, точнішій, конкретнішій формі або ж іншими словами - уточнення. В тлумачних словниках «конкретизація» описується, як чим детальніше розписано що-небудь, тим зрозуміліше, про що йдеться у розмові.

Таким чином, вважаємо, що заміна у п. 12 Договору «періодичності» перегляду розміру орендної плати на словосполучення «без внесення змін до цього Договору» не може вважатись конкретизацією умов Договору.

У справі №904/2581/19 спір хоч і виник між тим ж самими учасниками судового процесу, однак, спір стосувався виключно лиш тлумачення умов іншого договору оренди земельної ділянки і таке тлумачення здійснювалось відповідно до ст. 213 ЦК України; за висновками Верховного суду у цій справі Позивач (Орендар) фактично вказує на невідповідність умов договору вимогам чинного законодавства та намагається примусити суд дослідити обставини відповідності чи невідповідності змісту договору вимогам діючого закону, апеляційний суд вірно вказав, що порівняння умов договору діючому законодавству не є тлумаченням правочину за правилами ст. 213 ЦК України, а є підставою для визнання правочину або його окремих частин недійсним, що не є предметом судового розгляду в межах вирішення цього спору (що фактично і зумовило Орендаря - Позивача звернутись до суду із позовом по даній справі №904/4013/20).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 по справі №904/6676/20 на яку посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішення, жодним чином не спростовані висновки, які були викладені у постанові Верховного Суду від 03.11.20р. по справі №910/16771/19 та від них Верховний суд при розгляді справи №904/6676/20 жодним чином не відступав, не конкретизував, тощо. Натомість, виклав повністю протилежну позицію щодо застосування у спірних правовідносинах частини 4 статті 179 ГК України.

Разом з цим, ознайомившись із позицію Верховного суду, яка була викладена у постанові від 31.05.22р. по справі №904/6676/20 та на яку посилалась Криворізька міська рада, яка досить тривалий час була відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень та була загально оприлюднена лише 21.08.22р., після нашого відповідного звернення до Верховного суду, яке надійшло до суду - 12.08.22р., нами було подано до суду першої інстанції відповідні письмовій пояснення.

Зокрема, як вбачається із письмових пояснень від 23.08.22р. по відношенню до постанови Верховного Суду від 31.05.2022 по справі №904/6676/20 суд не надавав своєї оцінки щодо визнання умов договору з урахуванням інших положень законодавства, які слід враховувати при розгляді даної справи, а саме:

Відповідно до ст. 4 Цивільного кодексу України...

Окрім цього, у іншій постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року по справі №227/2015/18, Верховний суд вказав, що колізія норм права вирішується шляхом вибору того нормативного акта, який має бути застосований до конкретного випадку (юридичного факту). При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

До того ж, питання застосування нормативно-правових актів були відображені у листі Міністерства юстиції ще від 26 грудня 2008 року № 758-0-2-08-19 "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії", у якому в пункті 4 зазначено, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Також, слід зауважити, що Типовий договір оренди землі, розроблений і затверджений постановою Кабінету Міністрів України №220 від 3 березня 2004р. таким чином щоб відбувався рівнозначний баланс інтересів орендаря та орендодавця, держави та бізнесу та розроблений таким чином, щоб унеможливити будь-які зловживання кожної із сторін договору.

Отже, з урахуванням вищенаведеного слід дійти висновку, що при розгляді даної справи неможливо опиратись на позицію Верховного суду, яка викладена у постанові від 31.05.22р. по справі №904/6676/20, а Суд з урахуванням ч. 3 ст. 6 ЦК України, ст. 9 ЦК України та ст. 792 ЦК України на які не було посилань ні у позовній заяві по даній справі, ні у позовній заяві по справі №904/6676/20 та щодо яких Верховний суд не робив жодних правових висновків, мав би дійти висновків про незаконність умови договору, що викладена у п. 12 спірного Договору.

Проте, зазначеного суд не врахував та необгрунтовано і безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог Позивача.

Фактично, маємо ситуацію коли при застосуванні судами правової позиції Верховного суду, яка викладена у постанові від 31.05.22р. по справі №904/6676/20 відбувається недопустиме втручання у дискреційні повноваження Верховної ради України та Кабінету Міністрів України.

Будь-яке «домислення» за законодавця (тобто, видавання певної думки, тези, яку насправді законодавець на увазі не мав) - не може бути втілене в судовий прецедент й бути джерелом судової практики, оскільки підміна судом законодавця посягає на поділ влади. У разі, коли під час правозастосування закон тлумачиться розширено, необхідно провести чітке і ясне розмежування, установити межі між тим, що саме запровадив законодавець, і тим, що останній мав на увазі й бажав донести до широкого кола осіб на переконання суб`єкта правозастосування (хибне тлумачення, орієнтоване на пошук того, що законодавець міг задумати, замість того, що законодавець об`єктивно впровадив).

При правотлумаченні необхідно чітко дотримуватися балансу між істинним змістом норми та її текстуальним викладенням, у жодному разі не допускаючи при цьому свавільної добудови норми через «судову правотворчість». При цьому, слід враховувати, що в Україні не існує принципу «judge-made law» («закон, створений суддею») і суди не можуть самостійно створювати нові правові норми.

По-третє, як вбачається із оскаржуваного рішення, на думку господарського суду укладений договір відповідає засадам і принципам «свободи договору», однак, слід враховувати, що в першу чергу, свобода договору має бути в рамках чинного законодавства. Більше того, принцип свободи договору прямо не передбачений Господарським кодексом України.

Так, відповідно до ст. З Цивільного кодексу України...

... З принципом договірної свободи пов`язана можливість сторін виявляти свою волю при визначенні способів забезпечення договірних зобов`язань. Відповідно до ст. 546 ЦК УКРАЇНИ , виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені й інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Існують певні межі в реалізації вільного розсуду сторін та встановленні відповідальності за порушення договірних зобов`язань. Зокрема, на власний розсуд сторони можуть вирішувати питання щодо вибору та застосування форм відповідальності за порушення договору (відшкодування збитків, сплата неустойки, втрата завдатку тощо).

Зростання ролі договору в регулюванні приватноправових відносин обумовлює розширення можливості для сторін на власний розсуд формулювати умови договору щодо неустойки, якщо вона передбачена законом, визначати її розмір, порядок обчислення, умови застосування тощо.

Водночас поряд зі свободою в договірному праві мають існувати примус та норми, згідно з якими договір визнається недійсним або може бути оголошений таким на вимогу однієї зі сторін, навіть якщо він детально розроблений і в ньому існує велика зацікавленість. Насамперед, це стосується договорів, зміст яких суперечить публічному порядку, нормам закону або добрим звичаям.

Отже, свобода договору не є безмежною та вона існує в межах чинних нормативних актів, звичаїв ділового обігу, а дії сторін договору мають грунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості.

Так само, межі договірної свободи є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК УКРАЇНИ , відповідно до яких зміст правочину не може суперечити ЦК УКРАЇНИ , іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, законодавець закріпивши у положеннях ЦК України принцип свободи договору, разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

За таких обставин, вважаємо, що п. 12 спірного ДОГОВОРУ оренди земельної ділянки у частині «без внесення змін до нього Договору» слід було визнати недійсним. Натомість, зазначеного суд не врахував, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі. До того ж, в оскаржуваному рішенні суду зазначено, «Сторони досягли однозначної й зрозумілої для коленої з них домовленості та позивач протягом дії спірного договору не скористався своїм правом на внесення змін до нього шляхом укладення додаткової угоди», проте, слід зауважити, що Позивач не зобов`язаний вносити зміни до положень договору, які суперечать вимогам законодавства, а має право оспорити таку умову договору - визнати її у судовому порядку недійсною, чим і скористався у даному випадку Позивач.

Більше того, Позивач з грудня 2007 року виконує взяті на себе за спірним Договором зобов`язання щодо сплати орендної плати саме у тому розмірі, який відповідає положенням законодавства.

Тобто, в частині так званої «свободи договору» необхідно враховувати і поведінку Сторін по відношенню до таких умов договору, які прямо суперечать законодавству. Натомість, судом не враховано незгоду Позивача (Орендаря) із такою умовою договору, яка передбачає автоматичну одноособову зміну розміру та суми орендної плати із підстав зазначених у п. 12 Договору.

Звернення Позивача до суду із даним позовом після закінчення строку дії спірного Договору було зумовлено саме тим, що у листопаді 2018р. Криворізька міська рада звернулася із претензією щодо сплати заборгованості із орендної плати за вказаною земельною ділянкою, оскільки нібито оренда за 2016р. сплачувалася не у повному обсязі та земельна ділянка використовується після закінчення строку дії договору. У подальшому, 19 грудня 2018р. Криворізька міська рада звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості із орендної плати за землю за 2016 рік по даному спірному договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що Криворізькою міською радою було прийнято рішення №3728 від 24.06.2015 року про затвердження нової нормативної грошової оцінки землі міста, що як наслідок, на їх суб`єктивну думку, враховуючи зміст п. 12 Договору потягло за собою зміну (збільшення) розміру орендної плати. При цьому, у своєму позові Криворізька міська рада (Відповідач) посилаючись на п. 21 Договору зазначає, що факт закінчення строку дії договору оренди не свідчить про припинення обов`язку зі сплати орендної плати за Договором та на їх думку після закінчення строку дії договору оренди розмір орендної плати також змінюється автоматично та в односторонньому порядку враховуючи п. 12 Договору оренди.

Крім такого, беззаперечно нормативно-грошова оцінка земель населених пунктів є основою для визначення розміру орендної плати, однак її зміна чи затвердження Криворізькою міською радою нової нормативно-грошової оцінки м. Кривого Рогу є лише підставою ініціювати процес перегляду розміру орендної плати, який відповідно до чисельних положень законодавства та умов типового договору здійснюється за участі обох Сторін такого договору.

Такий перегляд розміру та суми орендної плати відбувається спільно Сторонами у будь-який допустимий і передбачений законодавством спосіб.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України допускається укладення (зміна) господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, тощо.

Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 207 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через вчинення Сторонами конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання, прийняття поставленого товару, тощо). При цьому договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Тобто, якщо документи, якими обмінялись сторони, містять інформацію, яка за своїм змістом відповідає пропозиції однієї сторони укласти певний договір на визначених умовах, та інформацію щодо прийняття такої пропозиції другою стороною або свідчать про вчинення нею дій, що підтверджують прийняття такої пропозиції, договір між сторонами вважається укладеним у письмовій формі.

У нашому конкретному випадку, перегляд розміру та суми орендної плати може відбуватись шляхом підписання Сторонами відповідного письмового розрахунку, який узгоджується із постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 № 1724 "Деякі питання оренди земель" та додатків №1, №2 та в якому Сторони на час укладання спірного договору узгодили, що річний розмір орендної плати становить 12709,13грн.

Натомість, Відповідач посилаючись на недійсні в силу Закону умови п. 12 Договору щодо перегляд розміру та суми орендної плати «без внесення змін до цього Договору» та зазначаючи про принципи «свободи договору» здійснює такий перегляд розміру та суми орендної плати в односторонньому порядку.

У разі невизнання частини п. 12 Договору «без внесення змін до цього Договору» недійсною Позивач, як землекористувач фактично залишається безправним по відношенню до визначення нового розміру орендної плати, оскільки Відповідач, який є водночас Орендодавцем та суб`єктом владних повноважень, керуючись положеннями ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Податкового кодексу України, самостійно визначає розмір орендної плати у місті шляхом затвердження відповідної технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу.

Як достеменно відомо, 14.05.2010р. Криворізька міської ради (Відповідач) прийняла рішення №3884 від 14.05.2010 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу», згідно з якою базова вартість одного кв. м земель міста становить - 240,05 грн/кв.м, а зональний коефіцієнт, який характеризує залежність рентного доходу від ступеню містобудівної цінності території (економіко-планувальної зони) - від 0,25 до 4,01.

До прийняття такого рішення Відповідача №3884 від 14.05.2010 та затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу попередня вартість одного кв. м земель міста була у тричі меншою та на час укладання спірного договору оренди складала 84,75грн. за кв.м.

У подальшому, постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №2а-423/10/0408 від 01.11.2011 року, залишеною без змін постановою Вищого адміністративного суду від 11.12.12р. визнано нечинним рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу».

У постанові апеляційного суду вказано, що «...під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяв з порушенням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а саме ст.ст.8,9,10,13._ Зазначені порушення впливають на правомірність оскаржуваного рішення та суттєво порушують права позивачів, оскільки вони були позбавлені моо/сливості ознайомитись з проектом регуляторного акту та подати на нього свої зауваження та пропозиції.».

Тобто, даною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №2а-423/10/0408 від 01.11.2011 підтверджено, що Орендарі, як платники орендної плати не мали можливості завчасно вказати на невідповідність рішення Криворізької міської ради №3884 від 14.05.2010 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу» та не мали можливості вказати на недоліки і порушення нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу 2008 року, визначення базової вартості одного кв. м земель міста, зональних коефіцієнтів, тощо.

Дещо схожі події відбувались і при розробці та затверджені рішенням Криворізької міської ради №3728 від 24.06.2015 нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу 2014 року. Не дивлячись на чисельні зауваження і пропозиції землекористувачів міста, які стосувались чисельних порушень при розробці та впровадженні технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, процедуру громадських слухань було формально проведено але всі зауваження та пропозиції землекористувачів міста були відхилені без належного обґрунтування, що наразі є предметом розгляду у декількох судових провадженнях №210/5417/15-а та №160/7809/19 щодо визнання незаконним, протиправним та нечинним рішення Криворізької міської ради №3728 від 24 червня 2015 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу».

Отже, наявні докази того, що Позивач, як орендар залишається у вкрай невигідному та нерівному становищі в порівнянні із Відповідачем, як орендодавцем та фактично безправним по відношенню до визначення розміру орендної плати за землю.

Разом з таким, слід враховувати, що відповідно до п. 2.9 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Також, згідно абзацу 4 п.2.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 p., оскільки відповідно до частини першої статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, внесення змін до договору оренди землі у разі зміни ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів уповноваженим органом повинно здійснюватися з дотриманням порядку, визначеного цією статтею ГК України.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

По-четверте, в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку, що під час розгляду даної справи судом встановлена необгрунтованість вимог позивача, а тому, заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо частини вимог позивача задоволенні не підлягає.

Проте, вважаємо, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що під час розгляду даної справи судом встановлена необґрунтованість вимог позивача, а тому, суд апеляційної інстанції має надати оцінку доводам Позивача у тій частині, що строки на звернення із позовом є такими, що не пропущені або ж слід визнати такими, що пропущені із поважних причин, про що було детально описано Позивачем у відповідній заяві від 22.08.22р. та додатково, з огляду на наступне.

Як вбачається із вищевикладеного, матеріалів справи та позовної заяви, Позивач зазначав, що однією із підстав, яка зумовила звернення із позовом у даній справі №904/4013/20 стала позиція Верховного суду висловлена у постанові від 09.09.20р. по справі №904/2218/19 щодо можливості визнання недійсними певних пунктів подібного за змістом і суттю договору оренди, що укладено між тим ж Сторонами спору за участі тих самих сторін щодо тлумачення умов тотожного за змістом і суттю умов Договору оренди земельної ділянки.

На думку Верховного суду доводи Позивача у справі №904/2218/19 зводяться до того, що положення договору не відповідають положенням законодавства, натомість Позивач звернувся до суду із позовом про тлумачення умов договору замість визнання їх недійсними, що перешкоджає вирішенню питання про визнання умов договору недійсними. «При цьому, суд касаційної інстанції приймає до уваги, що відповідно до ч.З ст.237 ГПК: «Ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний з предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведеу що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.»»

Оскільки у справі №904/2218/19, за участі тих самих Сторін, вирішувалось питання про тлумачення тотожного договору оренди та враховуючи наявні позовні вимоги Відповідача у рамках іншої судової справи №904/5896/18 за участі тих самих Сторін щодо стягнення заборгованості із орендної плати за землю, враховуючи, що п.12 спірного Договору не відповідає п. 13 Типового договору оренди землі, з огляду на те, що під час укладання договору та його продовженні Сторони керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2006 № 1724 "Деякі питання оренди земель" та додатків №1, №2 до цієї постанови підписали погоджений розрахунок розміру орендної плати де узгодили, що станом на дату продовження договору річний розмір орендної плати становить 12709,13грн. (копія у справі) і така сума річної орендної плати була розрахована з урахуванням витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №216 від 12.03.2010р., який згідно прикінцевих положеннях договору є його невід`ємною частиною - позивач звернувся із уточненим позовом де виклав додаткову вимогу про визнання частини пункту 12 Договору оренди земельної ділянки недійсною лише у 2020 році.

Після закінчення строку дії договору оренди та до припинення фактичного використання Позивачем земельної ділянки (до 18.08.18р., оскільки із цієї дати відчужено іншій особі об`єкти нерухомості Позивача, що розміщені на спірній земельній ділянці) здійснювалося за принципом «мовчазної згоди» та з урахуванням положень законодавства та змісту п. 36 Договору орендна плата сплачувалася у розмір 1100,00грн. щомісячно, в тому ж числі і у 2016 році.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недотримання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК, яка визначає загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких зокрема: зміст правочину не повинен суперечити законодавству.

Як вбачається із матеріалів справи п. 12 спірного Договору суперечить положенням законодавства (п. 13 Типового договору оренди землі)

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Іншими словами, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Проте, якщо інша Сторона заперечує таку недійсність правочин може бути визнаний недійсним за рішенням суду.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Після закінчення строку дії договору оренди, майже 6 років Відповідач отримував щомісячну орендну плату у розмірі 1100,00грн. та протягом тривалого часу у Відповідача не було сумнівів, щодо погодженого Сторонами розміру орендної плати за спірним договором. Тобто, Відповідач погоджувався, що з урахуванням п.13 Типового договору оренди землі, ст. 203, 215, 216 ЦК неможливо застосовувати незаконні умови договору щодо словосполучення «без внесення змін до цього Договору» та вимагати орендну плату, яку Сторони жодним чином спільно не погодили.

Натомість, лише у листопаді 2018 року звернувся до Позивача із письмовою претензією та пізніше із позовом до суду в якому зазначає, що спірні умови договору передбачають автоматичну та одноособову зміну розміру орендної плати у разі зміни нормативно-грошової оцінки земель міста.

Таким чином, лише після пред`явлення у 2018 році Криворізькою міською радою до Позивача вимог щодо сплати орендної плати за спірним договором у збільшеному розмірі, Позивач довідався про наявність обставин, які стали підставою для звернення із даним позовом про визнання частини пункту 12 Договору оренди земельної ділянки недійсною.

Отже, в даному випадку строк позовної давності тривалістю в три роки не сплив. В іншому ж випадку, слід дійти висновку, що з урахуванням вищенаведеного строки на звернення із позовом пропущені із поважних причин.

Згідно приписів п.5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Однак, Суд першої інстанції не дотримався п.5 ст. 236 ГПК України, а тому, таке рішення підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Додатково нагадаємо, що у відповідності до ч. 4 ст.269 ГПК України, Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права..." Відхиляються колегією суддів як такі, що побудовані на помилковом тлумачені скаржником норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи скаржника в частині порушення його прав через проведення судового засідання за його відсутності спростовуються змістом оскаржуваного рішення, згідно якої:

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи обґрунтоване тим, що за повідомленням Головного управління розвідки Міністерства оборони України у період з 23.08.2022 по 25.08.2022 має місце підвищена загроза ракетних ударів та інших провокацій з боку агресора, а тому громадян просять бути дуже обережними та не ігнорувати сигнали про повітряну тривогу.

З приводу вказаних обставин суд зазначає, що ухвалою суду від 11.08.2022 судове засідання 23.08.2022 було призначено в режимі відеоконференції; вказаною ухвалою забезпечено участь представників позивача та відповідача в судовому засіданні, призначеному на 23.08.2022 о 14:15 год., в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon", а також роз`яснено представникам позивача та відповідача, що для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції останні зобов`язані зайти та авторизуватися в системі відеоконференцзв`язку за 10 хвилин до часу судового засідання; активувати технічні засоби (мікрофон, навушники, камеру) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою системи відеоконференцзв`язку; очікувати запрошення секретаря судового засідання до участі в судовому засіданні. Ризики технічної неможливості участі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

В даному випадку судом було надано можливість та запропоновано позивачу підключитись за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon", однак позивач такою можливістю не скористався.

При цьому, місцезнаходженням як позивача так і відповідача є м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, в якому з початку військової агресії не велися активні бойові дії, ситуація протягом всього часу воєнного стану в Україні є контрольованою Збройними Силами України.

Окремо суд наголошує на тому, що представник відповідача прийняв участь у судовому засіданні 23.08.2022 в режимі відеоконференції з м. Кривого Рогу (в якому перебувають як позивач так і його представник), а також повідомив суд, що ситуація у м. Кривому Розі станом на 23.08.2022 є спокійною, сигналів повітряної тривоги перед початком судового засідання не лунало.

Так, з метою створення для позивача та відповідача сприятливих умов та фактичного забезпечення їх участі у судовому засіданні 23.08.2022, зокрема, для позивача було призначено вказане судове засідання в режимі відеоконференції, але, як було вказано вище, під час спроби з`єднатися 23.08.2022 з представником позивача у відповідній програмі відеоконферензв`язку, вказаний представник відмовився прийняти участь у засіданні та повідомив про неможливість своєї участі та подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд відзначає, що клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не містить жодної інформації щодо неможливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Більше того, за майже два тижні у позивача була можливість надати повноваження іншому представнику, навіть, якщо представник, що приймав участь під час розгляду справи, на даний час не має можливості забезпечити явку у судове засідання.

Суд не вбачав підстав для задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи з огляду також на таке:

- як вбачається з поданого позивачем 23.08.2022 клопотання про відкладення розгляду справи, а також з протоколу судового засідання 11.08.2022, позивач обізнаний про день, час та місце даного судового засідання, оскільки приймав участь у засідання 11.08.2022 та дата судового засідання 23.08.2022 була узгоджена судом як з позивачем так і з відповідачем;

- відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;

- у даному випадку причину неявки позивача - "повідомленням Головного управління розвідки Міністерства оборони України, що у період з 23.08.2022 по 25.08.2022 має місце підвищена загроза ракетних ударів та інших провокацій з боку агресора", суд визнає неповажною, оскільки воєнний стан в Україні триває вже шість місяців і в кожен день цього періоду існує загроза ракетних ударів, при цьому, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану;

- відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 922/1200/18, від 04.06.2020 у справі № 914/6968/16.

При цьому, позивачем були надані письмові пояснення 23.08.2022 та не повідомлено які ще аргументи він не зміг висловити.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи все вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та вважає за можливе здійснити розгляд справи у даному судовому засіданні, оскільки сторонами у повному обсязі висловлені свої правові позиції та долучені всі необхідні докази; доказів протилежного суду не надано, таких відомостей суду не повідомлено.

В даному випадку підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні, визначені статтями 202, 216 та 252 Господарського процесуального кодексу України, відсутні.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному та матеріальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегією суддів Центрального апеляційного господарського суду при перегляді рішення суду першої інстанції не встановлено допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, а тому рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у справі №904/4013/20 слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційих скарг у сумі 9 459,00 грн. (т.2 а.с. 47, т.3 а.с. 215, 232) покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/4013/20 від 08.04.2021 та від 23.08.2022 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі №904/4013/20 від 08.04.2021 та від 23.08.2022 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.04.2021 у сумі 6 306,00 грн. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2022 у сумі 3 153,00 грн. покласти на Фізичну особу-підприємця Штефана Владислава Олександровича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 30.12.2022

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.Г. Іванов