РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2022Справа № 910/5507/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Гаврищук К.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" вул. Московська 32/2, м. Київ, 01010

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" проспект СВОБОДИ, б. 2-Г, літ. А, м. Київ, 04108

про стягнення 346 908 160, 32 грн.

Представники сторін:

від позивача: Ткаченко Р.Ю. (поза межами приміщення суду в режимі відеоконференції);

від відповідача: Василевська О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" про стягнення 346 908 160,32 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № КОЗ-Н-02-2019-270/8 купівлі - продажу природного газу від 19.03.2019 року в частині прийняття відповідачем обсягу природного газу менше мінімального договірного обсягу, визначеного п. 2.1 Договору, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 7.6 вказаного Договору нарахований відповідачеві штраф у вказаній сумі.

В той же час, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" та продовження строку дії воєнного стану в Україні згідно Указів Президента України "Про продовження дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року та № 341/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженого Законом України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" на території України з 5:30 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2022 року, з метою забезпечення розумного балансу між нормами статті 3 Конституції України та положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5507/22, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 31.08.2022 року.

Судом доведено до відома сторін, що через канцелярію суду до початку судового засідання 11.08.2022 року від відповідача надійшов відзив № 417-Ск-2919-0822 від 02.08.2022 року на позовну заяву з додатками та доказами отримання його копії позивачем, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність потреби та звільнення від визначеного спірним Договором № КОЗ-Н-02-2019-270/8 купівлі - продажу природного газу від 19.03.2019 року обов`язку щодо приймання природного газу у позивача, оскільки мав місце факт укладення договору з новим контрагентом - постачальником. Додатково відповідач зазначає, що з об`єктивних причин не мав можливості оплатити штраф, враховуючи свій складний фінансовий стан, а також наголошує на недотриманні позивачем порядку розв`язання спорів щодо проведення переговорів та консультацій, передбаченого п. 9.1 вказаного договору.

В свою чергу, засобами електронного зв`язку від позивача 03.08.2022 року надійшла відповідь № 01/08/2022-8 від 01.08.2022 року на відзив, в якій ТОВ «ЙЕ Енергія» не погоджується з доводами відповідача та зазначає про їх необґрунтованість, посилаючись на те, що розірвання договору не є підставою для звільнення сторони від відповідальності, встановленої розділом 7 договору, а саме сплати штрафу згідно п. 7.6.

Окрім цього, через канцелярію суду 11.08.2022 року від відповідача надійшли заперечення № 417-Ск-2929-0822 від 08.08.2022 року на відповідь на відзив, за змістом яких останній вважає наведену позивачем у відповіді на відзив аргументацію необґрунтованою.

Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/5507/22 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 29.09.2022 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 29.09.2022 року судом протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 27.10.2022 року.

Проте, у зв`язку з відключенням 27.10.2022 року електроенергії згідно з графіком від ДТЕК «Київські Регіональні Електромережі» у м. Києві судове засідання не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 року у справі № 910/5507/22 розгляд справи по суті призначено на 08.12.2022 року.

Окрім цього, 30.11.2022 року через канцелярію суду від позивача - ТОВ "ЙЕ Енергія" надійшла заява № 29/11/2022-8 від 29.11.2022 року про участь в судовому засіданні 08.12.2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyСon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання 08.12.2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою додатку Easycon.

Будь - яких інших заяв та клопотань, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання 08.12.2022 року до суду не надходило.

У судові засідання з розгляду справи по суті 29.09.2022 року та 08.12.2022 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 08.12.2022 року представник позивача приймає участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою додатку EasyСon.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 08.12.2022 року уповноважений представник позивача підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.12.2022 року проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 08.12.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 19 березня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «РГК Трейдинг», назва якого в подальшому була змінена 03.03.2020 року на ТОВ "ЄГАЗ" та 02.10.2020 року на «ЙЕ Енергія» (позивач у справі, продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київоблгаз збут» (відповідач у справі, покупець за договором) було укладено Договір № КОЗ-Н-02-2019-270/8 купівлі - продажу природного газу від 19.03.2019 року (далі - Договір), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого продавець зобов`язується передати покупцеві у 2019 році природний газ, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що передається за цим договором, використовується покупцем виключно для постачання побутовим споживачам. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЕЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ.

Розділами 1 - 12 Договору сторони узгодили предмет договору, кількість та фізико - хімічні показники природного газу, порядок та умови передачі природного газу, порядок обліку та ціну природного газу, порядок та умови проведення розрахунків, відповідальність сторін, форс - мажор, порядок розв`язання спорів(розбіжностей), інші умови, строк дії договору тощо.

В подальшому між позивачем та відповідачем неодноразово було укладено додаткові угоди (38 угод), які є невід`ємними частинами Договору, а саме: № 1 від 19.04.2019 року, № 2 від 12.06.2019 року, № 3 від 21.06.2019 року, № 4 від 12.07.2019 року, № 5 від 15.08.2019 року, № 6 від 18.09.2019 року, № 7 від 15.10.2019 року, № 8 від 18.11.2019 року, № 9 від 29.11.2019 року, № 10 від 11.12.2019 року, № 11 від 07.02.2020 року, № 12 від 24.02.2020 року, № 13 від 25.02.2020 року, № 14 від 03.03.2020 року, № 15 від 06.03.2020 року, № 16 від 24.03.2020 року, № 17 від 01.04.2020 року, № 18 від 22.04.2020 року, № 19 від 22.05.2020 року, № 20 від 03.07.2020 року, № 21 від 24.07.2020 року, № 22 від 31.07.2020 року, № 23 від 26.08.2020 року, № 24 від 25.09.2020 року, № 25 від 02.10.2020 року, № 2 від 26.10.2020 року, № 27 від 25.11.2020 року, № 28 від 01.12.2020 року, № 29 від 28.12.2020 року, № 30 від 19.01.2021 року, № 31 від 23.02.2021 року, № 32 від 26.03.2021 року, № 33 від 23.04.2021 року, № 34 від 25.05.2021 року, № 35 від 23.06.2021 року, № 36 від 23.07.2021 року, № 37 від 28.08.2021 року, № 38 від 01.11.2021 року, якими, зокрема, вносились зміни в частині обсягу та ціни природного газу, що підлягає поставці.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 11.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року до Договору), цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 квітня 2019 року, і діє в частині продажу природного газу до 30 квітня 2022 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Вказаний Договір та додаткові угоди підписані представниками продавця і покупця та скріплені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно п. 5.1 Договору (в редакції Додаткових угод №№ 33 - 37 до Договору) ціна за 1 куб. м. природного газу з 1 травня 2021 року по 30 вересня 2021 року (включно) становила 6,3979100 грн., крім того ПДВ 20% - 1,2795820 грн., всього з ПДВ - 7,674920 грн.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з пунктом 6.1 Договору оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця купівлі -продажу природного газу.

Наразі, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини виконання умов Договору в частині здійснення оплати поставленого природного газу покупцем не є предметом дослідження у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Кількість природного газу, яка передається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку природного газу відповідно до вимог, встановлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2494 (п.4.1 Договору).

Згідно пункту 1 Додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року до Договору доповнено п.2.1 абзацом 23 в наступній редакції: «Сторони дійшли згоди, що в період з 01.05.2021 року по 30.04.2022 року включно продавець зобов`язується передати, а покупець - прийняти та оплатити природний газ в обсязі не менше 545 000 000 куб. м (далі - мінімальний договірний обсяг). Сторони визначили планові обсяги, які в сукупності становлять не менше мінімального договірного обсягу, у таких періодах, а саме тис. куб.м: травень 2021 року - 27000, червень 2021 року - 15000, липень 2021 року - 13000, серпень 2021 року - 14000, вересень 2021 року - 21000, жовтень 2021 року - 50000, листопад 2021 року - 70000, грудень 2021 року - 87000, січень 2022 року - 90000, лютий 2022 року - 70000, березень 2022 року - 53000, квітень 2022 року - 35000. Покупець зобов`язується замовити, прийняти природний газ в обсязі, не менше мінімального договірного обсягу за цим Договором. У разі дострокового припинення сторонами дії даного Договору покупець зобов`язаний у будь-якому випадку прийняти і оплатити мінімальний договірний обсяг до дати припинення дії даного Договору».

Додатковими угодами № 34 від 25.05.2021 року, № 35 від 23.06.2021 року, № 36 від 23.07.2021 року та № 37 від 28.08.2022 року до Договору доповнено п. 2.1 Договору, а саме: «продавець передає покупцеві з 01.06.2021 року по 30.06.2021 року (включно) природний газ обсягом до 15 845 255 куб.м, з 01.07.2021 року по 31.07.2021 року (включно) 13 700 000 куб.м, з 01.08.2021 року по 31.08.2021 року (включно) - обсягом 15 500 000 куб.м, з 01.09.2021 року по 30.09.2021 року (включно) - 22 000 000 куб.м» відповідно.

Докази того, що сторони узгодили інший обсяг поставки природного газу за Договором в матеріалах справи відсутні.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно пп. 3.1, 3.2 Договору продавець передає покупцеві природний газ у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Право власності на природний газ переходить від продавця до покупця у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Після переходу права власності на природний газ покупець несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Приймання-передача природного газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці оформляється актом приймання-передачі.

Підписання сторонами акту приймання - передачі природного газу свідчить про повне виконання сторонами своїх зобов`язань в частині передачі газу за цим Договором (п. 3.3 Договору).

Правовий статус електронного цифрового підпису врегульований Законом України "Про електронний цифровий підпис", основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів - Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг".

Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувала; накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Одним із елементів обов`язкового реквізиту є електронний підпис, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник з електронним цифровим підписом автора.

Накладання електронного цифрового підпису завершує утворення електронного документа, надаючи йому юридичної сили. Юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними електронними цифровими підписами та допустимість такого документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Згідно ст. 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

За умови дотримання вимог, визначених статтею 3 Закону України "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки).

За матеріалами справи судом встановлено та підтверджено сторонами, що на виконання умов вищевказаного Договору і Додаткових угод до нього позивачем за період 01.05.2021 року - 30.09.2021 року було передано, а відповідачем прийнято як покупцем природний газ українського походження в загальному обсязі 93 149 108,690 куб.м, копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому факт отримання природного газу відповідачем підтверджується електронними підписами на актах приймання - передачі продавця та покупця у відповідності до умов Додаткової угоди № 12 від 24.02.2020 року до Договору, якою передбачено обмін документів при виконанні умов Договору в формі електронних документів з використанням системи електронного документообігу «М.Е.Doc».

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з умовами п. 2.4 Договору фізико - хімічні показники природного газу, який передається продавцем покупцеві у пунктах приймання - передачі, зазначених у п. 3.1 цього договору, повинні відповідати вимогам, визначеним розділом ІІІ Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2493.

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки природного газу за спірними актами приймання передачі відповідачем суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості та кількості природного газу у відповідності до умов Договору та актів приймання - передачі, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність фізико - хімічних показників від відповідача до суду не надходило.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі природного газу відповідачу в обсягах, зазначених в актах приймання - передачі, а відповідачем, у свою чергу, прийнято природний газ будь - яких зауважень.

Факт передачі позивачем природного газу у обсягах, зазначених в підписаних обома сторонами актах приймання - передачі природного газу належним чином підтверджено матеріалами справи та відповідачем у відзиві не заперечувався.

Судом встановлено за матеріалами справи, що 30.09.2021 року відповідач звернувся до позивача з листом № 417-Сл-12489-0921, в якому повідомив про намір достроково розірвати Договір № КОЗ-Н-02-2019-270/8 від 19.03.2019 року у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу природного газу з іншим постачальником. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

Так, відповідно до пп. 1, 2 Додаткової угоди № 38 від 01.11.2021 року до Договору сторони дійшли згоди 01.11.2021 року достроково припинити дію Договору № КОЗ-Н-02-2019-270/8 від 19.03.2019 року. Решта умов договору залишаються незмінними і обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, всупереч погодженому умовами Договору та Додаткових угод до нього обсягу вищезазначений прийнятий відповідачем обсяг природного газу, що становить 93 149 108,690 куб.м, є меншим на 451 850 891,310 куб.м за мінімальний договірний обсяг природного газу, визначений в абз. 23 п.2.1. Договору в обсязі 545 000 000 куб.м.

Відповідно до п. 7.6 Договору в редакції Додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року у випадку, якщо покупець в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно або до дати припинення дії договору замовив та/або прийняв обсяг менше мінімального договірного обсягу природного газу, визначеного в абз. 23 п.2.1 Договору, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки. У такому випадку договірна вартість неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки розраховується як добуток такої неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно від ціни газу за цей період, визначеної відповідно до розділу 5 Договору. В разі неприйняття покупцем договірних обсягів природного газу за окремі періоди поставки (місяці), що призводить до неможливості відбору мінімального договірного обсягу природного газу до 30 квітня 2022 року або до дати припинення дії договору, продавець має право в будь-який момент вимагати сплати штрафу в розмірі, зазначеному в цьому пункті Договору.

Пункт 7.7. Договору встановлює, що припинення дії або розірвання Договору до 30 квітня 2022 року не є підставою для звільнення сторін від відповідальності встановленої Розділом 7 цього Договору.

Наразі, неприйнята частина мінімального договірного обсягу природного газу є різницею між мінімальним договірним обсягом та фактично прийнятим обсягом газу та в даному випадку становить 451 850 891,310 куб.м.

Суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (стаття 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У зв`язку із порушенням відповідачем зобов`язання в частині дотримання встановленого Договором обсягу прийнятого природного газу та з метою досудового врегулювання спору 17.11.2021 року позивач звернувся до відповідача з претензію № 167-СЛ-1586-1121, в якій посилаючись на прийняття відповідачем впродовж періоду з 01.05.2021 року до 30.09.2021 року лише 93 149 108,690 куб.м газу, тобто менше мінімального договірного обсягу природного газу, визначеного в абз. 23 п. 2.1 Договору, вимагав сплати нарахованого відповідно до п. 7.6 Договору штрафу у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки, що становить 346 908 160,32 грн. Копія претензії наявна в матеріалах справи.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем, відповідачем станом на момент укладення Додаткової угоди № 38 від 01.11.2021 року до Договору було допущене порушення умов останнього, позаяк відповідачем не було спожито мінімального договірного обсягу природного газу, тобто 545 000 000 куб. метрів, у зв`язку з чим позивачем на підставі п. 7.6 Договору було нараховано ТОВ „Київоблгаз збут» штраф в сумі 346 908 160,32 грн., який позивач просить суд стягнути з відповідача в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань та здійснення прийняття повного обсягу природного газу, передбаченого умовами Договору та/або відсутності боргу з оплати штрафних санкцій, або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним Договору № КОЗ-Н-02-2019-270/8 купівлі - продажу природного газу від 19.03.2019 року та Додаткових угод №№ 1-38 суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Додаткових угод до нього на час їх підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, викладені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача про припинення зобов`язання у зв`язку з достроковим припиненням дії договору спростовуються положеннями пункту 2.1. Договору (в редакції Додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року), згідно якого у разі дострокового припинення сторонами дії даного договору покупець зобов`язаний у будь-якому випадку прийняти і оплатити мінімальний договірний обсяг до дати припинення дії даного договору.

Суд зауважує, що за загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 Цивільного кодексу України, ст. 202 Господарського кодексу України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке залишилось невиконаним, як закінчення строку дії Договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/9167/19.

Одним з основоположних принципів цивільного права є правова максима pacta sunt servanda (договори мають виконуватись). Цей принцип знайшов відображення в цивільному законодавстві: договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Також pacta sunt servanda, як один з основоположних цивільно-правових принципів, становить основу норм, що регулюють виконання господарських зобов`язань.

Згідно з нормами статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється, зокрема, за домовленістю сторін. Разом з тим, відповідно до умов пункту 2 Додаткової угоди № 38 від 01.11.2021 року до Договору сторони погодили, що решта умов договору залишаються незмінними та обов`язковими для виконання сторонами. Відтак, це стосується забезпечення невиконаного під час дії Договору зобов`язання щодо прийняття покупцем мінімального договірного обсягу газу та обов`язку покупця сплатити продавцю штрафні санкції у розмірі визначеному умовами договору.

Таким чином, у даному випадку відсутні підстави для висновку про те, що усі договірні зобов`язання були припинені за домовленістю сторін.

Поряд із цим суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначалось судом вище, згідно з пунктом 11.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року до Договору), цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін (за їх наявності), поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 квітня 2019 року, і діє в частині продажу природного газу до 30 квітня 2022 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

У відповідності до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі статтею 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За умовами п. 10.2 Договору усі зміни і доповнення до цього Договору та додатки оформляються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін і скріплюються печатками (за їх наявності), крім випадків, визначених у пунктах 10.3, 10.4 даного Договору.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України розірвання договору є підставою для припинення зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

За приписами частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та наявні в матеріалах справи докази, оскільки сторони реалізовували своє право на дострокове розірвання Договору шляхом погодження та укладення Додаткової угоди № 38 від 01.11.2021 року, відповідно, спірний Договір слід вважати припиненим з 01.11.2021 року.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, матеріалами справи підтверджується той факт, що в розумінні статей 610, 612 Цивільного кодексу України відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання, позаяк не виконав належним чином умови укладеного між сторонами Договору в частині прийняття передбачених умовами правочину договірних обсягів природного газу.

В свою чергу суд зазначає, що цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений статтями 3 та 627 Цивільного кодексу України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Статтею 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватись передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою ст. 231 Господарського кодексу України.

У пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов`язань встановлюється законом. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов`язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відтак, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, штрафу, передбаченого п. 7.6 Договору (в редакції додаткової угоди № 33 від 23.04.2021 року), згідно якого у випадку, якщо покупець в період з 01 травня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно або до дати припинення дії договору замовив та/або прийняв обсяг менше мінімального договірного обсягу природного газу, визначеного в абз. 23 п. 2.1 Договору, покупець зобов`язаний сплатити на користь продавця штраф у розмірі 10% від договірної вартості неприйнятої частини мінімального договірного обсягу природного газу за вказаний період поставки.

При цьому, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір штрафу узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченого пунктом 7.6 Договору штрафу і наявність правових підстав для нарахування відповідачеві відповідних штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов`язань.

Відповідна правова позиція щодо можливості застосування пені та штрафу за порушення будь - яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання, викладена в постанові Верхового Суду від 19.09.2019 року у справі № 904/5770/18.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині штрафу, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявленого до стягнення штрафу встановлено, що розмір останнього відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому нарахування позивачем 346 908 160,32 грн. штрафу за порушення зобов`язання щодо прийняття частини мінімального договірного обсягу природного газу є обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань з прийняття передбаченого умовами Договору обсягу природного газу та правомірність нарахованих в зв`язку з цим штрафних санкцій, розмір заборгованості зі сплати якого відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів прийняття повного обсягу газу за Договором або сплати нарахованого штрафу відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 346 908 160,32 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо викладеного відповідачем у поданому відзиві на позовну заяву посилання на неможливість виконання зобов`язання за Договором внаслідок об`єктивних причин, а саме наявності збитків через постачання природного газу за неринковою ціною, погіршення платіжної дисципліни серед побутових споживачів та підвищення цін на ринку природного газу суд зазначає, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництвом є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі, зокрема комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Тобто відповідач, здійснюючи господарську діяльність, однією зі складових якої є укладення господарських договорів, мав передбачити пов`язані із цим ризики, зокрема, наявність реальної можливості виконання умов спірного Договору, а саме щодо здійснення прийняття природного газу в обсязі, визначеному умовами Договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/14628/17, від 13.06.2018 року у справі № 910/17259/17, від 14.08.2018 року у справі № 910/496/18, від 15.08.2018 року у справі № 910/21804/17, від 22.05.2019 року справі № 904/1782/19 та від 05.09.2019 року у справі № 910/1338/19.

Отже, враховуючи вищенаведене та оскільки відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, суд не приймає до уваги посилання позивача на обставини неможливості прийняття договірного обсягу природного газу.

При цьому, порушення зобов`язань за договорами постачання, укладеними з побутовими споживачами, в частині оплати спожитого газу за своєю природою не є об`єктивними обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язання за спірним Договором, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності та могли бути ним передбачені при укладенні договору.

Поряд із цим судом взято до уваги зміст листа № 417-Сл-12489-0921 від 30.09.2021 року, яким відповідач повідомив позивача про відсутність необхідності приймати природний газ у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу природного газу з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».

Як обґрунтовано зазначив позивач у відповіді на відзив, укладення договору з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» свідчить про те, що відповідач мав необхідні кошти для закупівлі природного газу у вказаного суб`єкта господарювання та був готовий виконувати відповідні зобов`язання з оплати прийнятого природного газу. Так, вказана обставина свідчить, що відповідач мав необхідні фінансові ресурси для виконання своїх договірних зобов`язань, отже посилання відповідача на неможливість здійснення сплати штрафу на користь позивача через погіршення платіжної дисципліни є безпідставними та необґрунтованими.

Окрім цього, посилання відповідача на підвищення цін на ринку природного газу як на обставину, що спричинила неможливість сплати штрафу відповідачем, позаяк ТОВ «Київобгаз збут» був змушений закуповувати природний газ за ціною, що значно перевищувала ціну постачання природного газу побутовим споживачам, жодними доказами, що підтверджують факт укладення договору з контрагентами за ціною, що є вищою ціни постачання побутовим споживачам, не підтверджені.

Доводи відповідача щодо порушення позивачем умов спірного Договору в частині порядку розв`язання спорів судом також визнаються необґрунтованими, позаяк матеріали справи свідчать, що позивач звертався до відповідача з претензію № 167-Ц-1586-1121 від 17.11.2021 року про сплату штрафу, яка була залишена відповідачем без відповіді та без виконання.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 справа № 1-2/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

За приписами статті 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії або позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд йог справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

У зазначеному вище рішенні Конституційного Суду України визначено, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Також вказане рішення передбачає, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КИЇВОБЛГАЗ ЗБУТ" (проспект СВОБОДИ, б. 2-Г, літ. А, м. Київ, 04108, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЙЕ Енергія" (вул. Московська 32/2, м. Київ, 01010, ) 346 908 160,32 грн. штрафу та судовий збір у розмірі 868 350,00 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 13 березня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон