ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022м. ХарківСправа № 922/1640/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області (Григорівське шосе, б.52, м.Харків, 61098)
до Вільхівської сільської ради (вул.Центральна, б.1, с.Вільхівка, Харківський район, Харківська область, 62431, ), Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )
про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та повернення земельної ділянки
за участю представників:

прокурора Клейн Л.В., посвідчення №057300 від 09.10.2020;

відповідача 1 не з`явився;

відповідача 2 не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

21.09.2022 керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Вільхівської сільської ради, Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни, в якій просить суд:

- визнати незаконним рішення позачергової ХІІ сесії VІІІ скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 "Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФО-П Ємець О.Б.";

- визнати недійсним і припинити на майбутнє договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту №5 від 02.12.2021 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул.Центральній в с.Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та Фізичною особою - підприємцем Ємець О.Б.;

- зобов`язати Фізичну особу - підприємця Ємець О.Б. повернути земельну ділянку, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області у стані, в якому вона одержана, Вільхівській сільській раді;

- стягнути з Фізичної особи - підприємця Ємець О.Б., Вільхівської сільської ради сплачений судовий збір у сумі 7 443,00 грн. на користь Харківської обласної прокуратури.

Позов обґрунтовано прийняттям позачерговою ХІІ сесією VІІІ скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області рішення від 13.08.2021 "Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФО-П Ємець О.Б.", на підставі якого між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та Фізичною особою - підприємцем Ємець О.Б. було укладено договір про встановлення особистого строкового земельного сервітуту №5 від 02.12.2021 на земельну ділянку площею 0,0042 га з кадастровим номером :00:002:0077, з порушенням вимог чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.09.2022 прийнято позовну заяву керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області до Вільхівської сільської ради, Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та повернення земельної ділянки до розгляду та відкрито провадження у справі №922/1640/22. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 19 жовтня 2022 року. Відповідачам, згідно статті 165 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Роз`яснено відповідачам, що відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивачу, згідно статті 166 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання. Встановлено відповідачам строк 5 днів на подання заперечень на відповідь позивача на відзив, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Звернуто увагу учасників справи, що подання доказів у справі здійснюється учасниками справи на стадії підготовчого провадження. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою.и Звернуто увагу учасників справи на можливість розгляду справи за відсутності їх представників за наявними у справі матеріалами у разі подання відповідного клопотання відповідно до ч.3 ст.196 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до вимог статті 197 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснено учасникам справи положення ст.202 ГПК України, відповідно до якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи (заяви) по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Повідомлено учасників справи, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою або дистанційними засобами зв`язку. Зазначено, що учасникам справи необхідно письмово повідомити суд про оптимальний для них спосіб отримання інформації щодо розгляду справи.

Протокольною ухвалою Господарського суду Харківської області від 19.10.2022 відкладено підготовче засідання на 16.11.2022.

В підготовчому засіданні 16.11.2022 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.12.2022.

Присутній в судовому засіданні 14.12.2022 прокурор позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі явку своїх представників в судове засідання 14.12.2022 не забезпечили, про причини неявки не повідомили, своїм правом, наданим відповідно до ст.165 ГПК України, не скористались, відзив на позов не надали. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Як вбачається із КП Діловодство спеціалізованого суду, Вільхівська сільська рада зареєстрована в системі "Електронний Суд", а отже судову кореспонденцію з розгляду цієї справи 1-й відповідач отримував автоматично.

Зокрема, згідно довідки про доставку електронного листа від 12.12.2022 документ в електронному вигляді "Ухвала-повідомлення" від 16.11.2022 по справі №922/1640/22 було надіслано одержувачу Вільхівській сільській раді в його Електронний кабінет. Документ доставлено до Електронного кабінету: 17.11.2022 об 01:53.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ухвалу-повідомлення про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті від 16.11.2022 Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні було вручено 25.11.2022.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України Про правовий режим воєнного стану правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст.26 Закону України Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

З огляду на зазначене, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14.12.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

За даними Публічної кадастрової карти України земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0077 загальною площею 0,2843 га розташована на вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, перебуває в комунальній власності, цільове призначення - землі житлової та громадської забудови, вид використання - для розташування торгівельного комплексу та центру молоді.

Відповідно до Рішення L сесії VII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 18.03.2020 «Про надання згоди ФОП Ємець О.Б. на розробку технічної документації на частину земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту для розміщення ТС» Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні надано згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 орієнтовною площею 42 кв.м, на яку поширюється право земельного сервітуту, для розміщення тимчасової споруди в с. Вільхівка по вул. Центральній, ТС 4 Харківського району Харківської області.

На замовлення Ємець О.Б. розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077, на яку поширюється право сервітуту для розміщення тимчасової споруди Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни АДРЕСА_2 .

Рішенням позачергової XII сесії VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 «Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФОП Ємець О.Б.» (надалі - рішення) погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077, на яку поширюється право сервітуту для розміщення тимчасової споруди Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральна, ТС 4 на території Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області. Встановлено строковий особистий земельний сервітут шляхом укладання договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту між Вільхівською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною на частину земельної ділянки площею 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній, ТС 4 Харківського району Харківської області, для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок земель житлової та громадської забудови. Встановлено термін дії особистого строкового земельного сервітуту на термін дії паспорту прив`язки. Кадастровий номер земельної ділянки :00:002:0077. Встановлено плату за використання земельної ділянки в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Нормативна грошова оцінка на частину земельної ділянки за кадастр номером :00:002:0077 площею 0,0042 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови станом на 01.01.2021 року складає 10 082,52 грн.

02.12.2021 на підставі зазначеного рішення між Вільхівською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною укладено договір №5 про встановлення особистого строкового земельного сервітуту строком до 23.12.2024 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору земельний сервітут площею 0,0042 га встановлюється відносно земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :00:002:0077 загальною площею 0,2843 га, що розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Вільхівка, вул. Центральна в інтересах Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни на право на розміщення тимчасової споруди ТС 4 (малої архітектурної форми) згідно з кадастровим планом меж сервітуту земельної ділянки.

Згідно з п.2.1. Договору цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови для розташування торговельного комплексу та центру молоді.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що особистий строковий сервітут встановлюється на строк дії паспорту прив`язки тимчасової споруди, тобто до 23.12.2024.

Після закінчення строку дії Договору, за умови продовження дії паспорту прив`язки, договір може бути поновлено на строк, що відповідає строку дії паспорту прив`язки (п.3.2.Договору).

Згідно з п.4.1. Договору плата вноситься сервітуарієм в національній валюті на розрахунковий рахунок Вільхівської сільської ради в розмірі 12% від вартості частини земельної ділянки, на яку встановлено обмеження сервітут, що на момент укладання Договору становить 1 209,90 грн. на рік та завжди розраховується у співвідношенні від нормативної грошової оцінки земельної ділянки чинної на поточний період.

Плата за Договором вноситься щомісячно, в розмірі 1/12 частини річної плати протягом 10 календарних днів, наступних за останнім календарним днем податкового звітного місяця (п.4.2.Договору).

Відповідно до інформацієї з Державного реєстру речових прав па нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №305326161 державним реєстратором Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області 16.12.2021 за №45842277 здійснено державну реєстрацію права користування (сервітут) на земельну ділянку з кадастровим номером :00:002:0077 по вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, правокористувач, сервітуарій: Фізична особа-підприємець Ємець Олександра Борисівна.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 10 082,52 грн.

Як стверджує прокурор, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 ЗК України. Проте, відповідні рішення Вільхівською сільською радою щодо проведення земельних торгів щодо передачі земельної ділянки в оренду не приймалися.

На переконання прокурора, рішення позачергової XII сесії VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 не тільки грубо порушує вимоги ст.134 ЗК України, а й фактично призвело до порушення економічних інтересів держави, оскільки спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності безоплатно. Державний бюджет не отримав взагалі коштів від надання земельної ділянки у користування фізичній особі-підприємцю.

Отже, як стверджує прокурор, Вільхівською сільською радою надано земельну ділянку Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні для розміщення тимчасової споруди ТС 4 (малої архітектурної форми) в порушення вимог законодавства, зокрема, порядку та підстав надання земельних ділянок. Крім чого, земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту. Проте, у спірному Договорі про встановлення земельного сервітуту не значено потреб, для яких встановлюється сервітут. Отже, па підставі вимог ст.ст.98, 99 ЗК України, ст.401 ЦК України Фізична особа-підприємець Ємець Олександра Борисівна не є ні власником, ні землекористувачем земельної ділянки. Відсутні докази того, що потреби суб`єкта господарювання, а саме розміщення тимчасової споруди ТС 4 (малої архітектурної форми) для провадження підприємницької діяльності не могли бути задоволені іншим способом. Отже, суть правовідносин між сторонами Договору, їх зміст та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, а зміст Договору суперечить зазначеним положенням Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», і цей Договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені. Таким чином, у Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни не виникало права на встановлення спірного земельного сервітуту. Враховуючи категорію та цільове призначення спірної земельної ділянки, мету укладення спірного Договору, а також його оплатний характер, між сторонами Договорів склалися правовідносини щодо платного володіння та користування земельною ділянкою для розміщення тимчасової споруди ГС 4 (малої архітектурної форми), що відповідає визначенню оренди землі, наведеному у ст.1 Закону України «Про оренду землі». Враховуючи вказані обставини та норми чинного законодавства, правом земельного сервітуту було підмінено право оренди земельної ділянки, яке відповідно до ч.2 ст.124 та ч.1 ст.134 ЗК України набувається на конкурентних засадах за результатами земельних торгів.

Також, як зазначив прокурор, вимога про визнання недійсним оспорюваного Договору про встановлення земельного сервітуту від 21.10.2020, укладеного між відповідачами, є похідною від вимог про визнання незаконним рішення, оскільки єдиною правовою підставою укладення цього Договору було рішення. Визнання рішення незаконним усуває передбачені законом правові підстави для укладення Договору. За таких обставин зміст Договору є таким, що суперечить актам цивільного законодавства.

На переконання прокурора, рішення позачергової XII сесії VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 є незаконним, договір про встановлення земельного сервітуту від 02.12.2021, укладений між Вільхівською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною підлягає скасуванню, а надана в користування земельна ділянка - поверненню Вільхівській сільській раді.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Позиція суду щодо здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в особі позивача.

На підставі до ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

За ч.ч.3, 4 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду у справі №910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18.

Предметом позовних вимог у цій справі є визнання незаконним рішення позачергової ХІІ сесії VІІІ скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 "Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФО-П Ємець О.Б.", визнання недійсним і припинення дії договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту №5 від 02.12.2021 та зобов`язання Фізичної особи-підприємця Ємець О.Б. повернути земельну ділянку, площею 0,0042 га з кадастровим номером :00:002:0077 Вільхівській сільській раді.

У зв`язку з тим, що Вільхівська сільська рада, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає у даній справі відповідачем, прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно і набуває статусу позивача, без визначення органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі №908/1664/19 зазначив, що визначення прокурором свого правового статусу як самостійного позивача у справі, за наявності органу місцевого самоврядування, уповноваженого на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, не нівелює його обов`язку щодо дотримання порядку представництва, дотримання процедури, встановленої частинами 3 і 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та надання можливості такому органу самостійно звернутися до суду за захистом порушених прав держави.

При цьому прокурор за певних обставин може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі № 908/1664/19.

Верховий Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №922/3219/20 наголосив, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Харківською окружною прокуратурою листом від 02.02.2022 №62-426вих-22 повідомлено Вільхівську сільську раду про виявлені порушення і надано строк для самостійного вжиття заходів для їх усунення, а також про намір представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів держави за вказаним фактом.

Проте, як стверджує прокурор, Вільхівська сільська рада жодної відповіді до теперішнього часу не надала.

З моменту отримання повідомлення Вільхівська сільська рада за наявності підстав не вжила заходів до судового захисту інтересів держави шляхом подачі відповідної позовної заяви.

На переконання прокурора, всі вищевказані обставини щодо порушень інтересів держави, тривале невжиття жодних заходів спрямованих на скасування свого незаконного рішення, повернення неправомірно наданої земельної ділянки, припинення дії чи розірвання договору про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку комунальної власності та її повернення, з боку вищевказаного органу місцевого самоврядування, не вжито, у зв`язку з чим, унеможливлюється передача цієї земельної ділянки у користування на конкурентних засадах відповідному користувачу - є виключними випадками, що встановлено вимогами ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи викладене, з огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Вільхівську сільську раду одним із співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування її рішення, суд вважає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач.

Вказана правова позиція викладена також у висновках Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020 у справі №698/119/18.

Таким чином, звертаючись до суду із позовною заявою, прокурором дотримано процедуру, встановлену ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, оцінка факту наявності чи відсутності порушеного інтересу держави, а також порушень норм чинного законодавства лежить у площині вирішення судом спору по суті позовних вимог.

За таких обставин, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність у даній справі здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді в особі позивача.

Позиція суду щодо позовних вимог.

Право на землю за законодавством України набувається через право власності, право користування (постійне користування і оренда) та право земельного сервітуту.

Частиною 1 статті 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

При цьому земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 Земельного кодексу України), а земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (частина 1 статті 4 Земельного кодексу України).

Водночас, відповідно до статті 9 Цивільного кодексу України його положення застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Отже, спірні правовідносини щодо встановлення земельного сервітуту за своєю юридичною природою регулюються нормами земельного права і в субсидіарному порядку - нормами цивільного права.

Так, Земельним кодексом України у главі 16 визначено поняття "право земельного сервітуту", яке розглядається як право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (частина 1 статті 98 Земельного кодексу України).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення земельних сервітутів.

Види права земельного сервітуту встановлені статтею 99 Земельного кодексу України. Власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів, зокрема, на право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (пункт в).

За змістом статей 91, 96 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно зі статтею 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічна норма викладена у статті 402 Цивільного кодексу України.

Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Визначальною умовою встановлення сервітуту є те, що це відбувається лише в разі неможливості для власника нерухомості задовольнити свої потреби іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

При цьому така умова набуває особливого змісту у випадку, коли сервітут встановлюється за домовленістю сторін: тоді визначення можливості чи не можливості задовольнити свої потреби іншим шляхом залежить саме від волевиявлення сторін та знаходиться безпосередньо у їх компетенції (на відміну, наприклад, від випадку, коли сервітут встановлюється за рішенням суду), що обумовлено самою правовою природою сервітуту в залежності від способу його встановлення.

Системний аналіз положень статей 401, 404 ЦК України, статей 98, 99, 100 ЗК України дозволяє також дійти висновку про можливість встановлення сервітуту для конкретної визначеної особи особистий сервітут, що спростовує твердження прокурора про те, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки.

Встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності не потребувало отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Так, з наданих до матеріалів справи документів вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:002:0077 загальною площею 0,2843 га розташована на вул. Центральній в с. Вільхівка Харківського району Харківської області, перебуває в комунальній власності Вільхівської сільської ради.

16.12.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною (сервітуарій) право користування земельною ділянкою (сервітут) площею 0,0042 га відносно вказаної вище земельної ділянки комунальної власності площею 0,2843.

На земельній ділянці площею 0,0042 га, на яку встановлено сервітут та яка входить до земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 розташована стаціонарна тимчасова споруда для провадження підприємницької діяльності торговельний павільйон, розміри якої зазначені на схемі фасаду А-Б, фасаду Б-А, фасаду 1-2 та фасаду 2-1 (а.с.26 т.1).

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.

Частиною 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Отже, речове право на стаціонарну тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності - торговельний павільйон, який належить Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні, не підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (надалі Порядок).

Відповідно до п.2.1., п.2.2. Порядку підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Пунктом 2.7 Порядку встановлено, що паспорт прив`язки ТС надається органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні видано паспорт прив`язки на стаціонарну тимчасову споруду для провадження підприємницької діяльності - торговельний павільйон, який знаходиться за адресою: Харківська область, Харківський район, вул. Центральна, ТС 4, с. Вільхівка (а.с.25 т.1).

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва, суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС (п.2.20 Порядку).

Відповідно до п.2.9 Порядку для підготовки паспорта прив`язки ТС містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не надаються.

Таким чином, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №406 затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, в пункті 7 якого зазначено розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності відповідно до статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Для розміщення ТС за умови наявності відповідного рішення органу місцевого самоврядування земельна ділянка не відводиться, а обов`язок щодо зазначення площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування стосується лише тих суб`єктів господарювання, які є власниками земельної ділянки. Отже, посилання прокурора на те, що право встановлення ТС має лише власник землі або землекористувач, є безпідставними.

Тож, встановлення стаціонарної тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС та не потребує отримання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, а також наявності права користування або права власності замовника на земельну ділянку, на якій здійснюватиметься встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 905/1552/16 від 12 червня 2018 року.

Наведеними вище аргументами спростовуються і доводи прокурора щодо обов`язковості набуття Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною саме права оренди для розміщення ТС на конкурентних засадах за результатами земельних торгів.

Відповідно до частини першої, пункту "а" частини другої статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Зміст права власності як закріплено частиною першою статті 317 ЦК України, полягає в тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Прокурором не доведено відсутності повноважень Вільхівської сільської ради на передання Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні спірної земельної ділянки у сервітутне користування для визначених в сервітуті цілей, оскільки право розпорядження земельною ділянкою, зокрема і щодо надання на неї речового права (сервітуту) іншій особі належить власнику такої земельної ділянки, яким є територіальна громада в особі Вільхівської сільської ради.

Сторонами в Договорі погоджено обсяг і мету обмеженого речового права на земельну ділянку та плату за таке право.

Так, метою земельного особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною на частину земельної ділянки площею 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області є задоволення потреб землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні для розміщення тимчасової споруди ТС 4 (малої архітектурної форми) згідно з кадастровим планом меж сервітуту земельної ділянки.

Умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством не передбачено положень, які б позбавляли Вільхівську сільську раду як орган місцевого самоврядування, права на встановлення сервітуту на підставі договору, в даному випадку Вільхівська сільська рада, реалізовуючи таким чином право розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, має рівні права з громадянами і юридичними особами, з якими він вступає у відносини володіння, користування та розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018р. у справі №495/2176/17.

З врахуванням наведеного суд зазначає, що встановлення особистого строкового сервітуту між Вільхівською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною на частину земельної ділянки площею 0,0042 га, розташованої у с. Вільхівка по вул. Центральній Харківського району Харківської області для розміщення тимчасової споруди - землі громадської забудови (комерційне використання) за рахунок категорії земель житлової та громадської забудови строком до 23.12.2024 було здійснено в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Щодо тверджень прокурора стосовно того, що частина земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 площею 0,0042 га, на яку встановлено особистий сервітут та розміщена тимчасова споруда, мала бути передана в оренду у відповідності до ст.134 ЗК України, що призвело до порушення економічних інтересів держави, оскільки земельна ділянка вибула із комунальної власності безоплатно, а Державний бюджет не отримав коштів від надання земельної ділянки у користування Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею (частина третя статті 98 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 5 Бюджетного кодексу України бюджетна система України складається з: 1) державного бюджету; 2) місцевих бюджетів: а) бюджету Автономної Республіки Крим; б) обласних бюджетів; в) районних бюджетів; г) бюджетів місцевого самоврядування.

Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети (пункт 3 частина 1 статті 7 Бюджетного Кодексу України).

Відповідно до пункту 2 Рішенням позачергової XII сесії VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 «Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФОП Ємець О.Б.» встановлено плату за використання земельної ділянки в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, відсутні будь-які правові підстави для надходження коштів від встановлення сервітуту на спірну частину земельної ділянки з кадастровим номером :00:002:0077 до Державного бюджету, оскільки відповідні кошти мають надходити до місцевого бюджету.

Доказів ненадходження коштів за використання земельної ділянки до суду не надано.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконним рішення позачергової ХІІ сесії VІІІ скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 "Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФО-П Ємець О.Б.".

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійним і припинити на майбутнє договору та повернення земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 та ч. З ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи частин першої, другої статті 373 Цивільного кодексу України та статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

На момент укладення спірного договору земельна ділянка відносилась до земель комунальної форми власності, власником якої є Вільхівська сільська рада, і відповідно право розпорядження якими, в тому числі й у вирішенні питань про надання у користування частини земельної ділянки, розташованої за адресою: с. Вільхівка, вул. Центральна Харківського району Харківської області згідно Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» входить до повноважень Вільхівської сільської ради.

Так, земельна ділянка передана Фізичній особі-підприємцю Ємець Олександрі Борисівні уповноваженим органом місцевого самоврядування за цивільно-правовою угодою.

Жодних самочинних дій Фізичною особою-підприємцем Ємець Олександрою Борисівною щодо заволодіння спірною земельною ділянкою не вчинялося.

Судом встановлено, що спірне рішення позачергової ХІІ сесії VІІІ скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області від 13.08.2021 "Про погодження технічної документації із землеустрою та встановлення особистого строкового земельного сервітуту з ФО-П Ємець О.Б." прийнято уповноваженим суб`єктом, із наступним укладенням договору про встановлення земельного сервітуту №5 від 02.12.2021 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, із зазначенням всіх істотних умов, передбачених діючим законодавством для земельних сервітутів.

Суд вважає такими, що базуються на довільному тлумаченні положень чинного законодавства, твердження прокурора про те, що спірний договір суперечить приписам ст.401 ЦК України.

За висновками суду, спірний договір не суперечить ст.404 ЦК України, оскільки перелік сервітутів не є вичерпним, а ЗК України як спеціальний закон, у ст.99 п. «в» передбачає земельний сервітут для розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Спірний договір також не суперечить ст.ст. 116, 122 ЗК України, оскільки розміщення тимчасової споруди здійснюється на підставі паспорту прив`язки ТС та не потребує оформлення права власності або користування (в тому числі і права оренди) на земельну ділянку, на якій планується розмістити ТС.

Суд вважає також помилковими твердження прокурора про підміну сервітутом права оренди земельної ділянки і що фактично спірний договір є договором оренди.

Так, за договором оренди орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк (ст.13 Закону України «Про оренду землі»).

Натомість сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном (ч.5 ст.403 ЦК України).

Аналогічні положення стосовно земельної ділянки містяться у ч.3 ст.98 ЗК України.

Таким чином, до Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни за спірним договором не перейшло право володіння та користування земельною ділянкою площею 0,0042 га, яка не має кадастрового номеру і на яку встановлений земельний сервітут. Такі правомочності належать Вільхівській сільській раді як власнику земельної ділянки площею 0,2843 га, яка в частині 0,0042 га обмежена сервітутом.

Наведене свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним і припинення на майбутнє договору про встановлення особистого строкового земельного сервітуту №5 від 02.12.2021 на земельну ділянку, власником якої є Вільхівська сільська рада, площею 0,0042 га, кадастровий номер :00:002:0077, яка розташована по вул.Центральній в с.Вільхівка Харківського району Харківської області, укладений між Вільхівською сільською радою Харківського району Харківської області та Фізичною особою - підприємцем Ємець О.Б.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання незаконним спірного рішення та для визнання недійсним спірного договору, відсутні і правові підстави для задоволення позовної вимоги прокурора про повернення спірної земельної ділянки Вільхівській сільській раді.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, з врахуванням приписів ст.129 ГПК України, витрати щодо сплати судового збору покладається на позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області до Вільхівської сільської ради, Фізичної особи-підприємця Ємець Олександри Борисівни про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору про встановлення земельного сервітуту та повернення земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "26" грудня 2022 р.

Суддя Т.О. Пономаренко