РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.09.2022Справа № 910/19937/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (вул. Раїси Окіпної, буд. 2, м. Київ, 02002)

до Товариство з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта» (просп. Перемоги 50, м. Київ, 03047)

про стягнення 888 344,51 грн.

Представники сторін:

від позивача: Трегуб О.А.

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Готельний комплекс "Турист" Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територія Комфорта" про стягнення 888 344,51 грн., а саме 539 406,08 грн. попередньої оплати, 25 050,27 грн. пені, 3 502,44 грн. процентів річних, 4 854,65 грн. втрат від інфляції, 315 561,07 грн. втраченої вигоди, а також судовий збір в сумі 13 325,17 грн. та додаткові витрати в сумі 190,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору підряду № 25/02/2020 на виготовлення меблів від 25.02.2020 року в частині своєчасного та в повному обсязі виготовлення та монтажу меблів згідно умов договору та здійсненої позивачем передплати, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у розмірі неповернутої передплати, а також позивачем нараховано пеню, проценти річних та втрати від інфляції. Окрім цього позивачем заявлено до стягнення з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 315 561,07 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/19937/21, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.01.2022 року.

19.01.2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява №03 від 19.01.2022 року про надання письмових пояснень на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 року з доказами її направлення на адресу відповідача, в якій ДП «Готельний комплекс «Турист» надано обґрунтування щодо наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків.

У зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному судове засідання, призначене на 27.01.2022 року, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 року підготовче засідання у справі призначено на 24.02.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 року розгляд справи призначено на 01.06.2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2022 року, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/19937/21 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 20.07.2022 року.

20.07.2022 року судом оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду справи по суті на 07.09.2022 року.

На початку судового засідання 07.09.2022 року представником позивача було подано суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме заявки №71/22 від 15.02.2022 року та заявки №№25/21 від 26.07.2021 на проведення сертифікації послуг щодо тимчасового розміщення (проживання) та/або оцінювання засобу розміщення. Клопотання разом з доданими документами долучено судом до матеріалів справи.

Будь яких інших заяв та клопотань процесуального характеру від позивача на час проведення судового засідання з розгляду справи по суті 07.09.2022 року, окрім наявних в матеріалах справи, до суду не надходило.

В судові засідання з розгляду справи по суті 20.07.2022 року та 07.09.2022 року з`явився уповноважений представник позивача, уповноважений представник відповідача - не з`явився.

Суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 5 частини 6 вказаної статті).

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду від 14.12.2021 року про відкриття провадження у справі № 910/19937/21, а також наступні ухвали суду були направлені судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: 03047, м. Київ, просп. Перемоги, 50, яка співпадає з місцезнаходженням відповідача за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим копії ухвал суду, зокрема, від 14.12.2021 року про відкриття провадження у справі та від 20.07.2022 року про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи по суті, які направлялась на адресу місцезнаходження відповідача, повернулись до суду 28.12.2021 року та 29.08.2022 року відповідно не врученими адресату із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, матеріали справи не містять та суду невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно пункту 10 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) містяться, зокрема, відомості про місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на адресу, що відповідає місцезнаходженню відповідача згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 27.11.2019 у справі 913/879/17, постанові від 21.05.2020 у справі 10/249-10/9, постанові від 15.06.2020 у справі 24/260-23/52-б, постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/18).

При цьому судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Враховуючи наведе, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою суду про відкриття провадження у справі №910/19937/21 та призначення засідання з розгляду справи по суті на 07.09.2022 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою повідомлення відповідача про розгляд справи № 910/19937/21 судом.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статями 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 14.12.2021 року, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Суд звертає увагу, що сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу суду про відкриття провадження у справі для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернута до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду та нереалізації своїх процесуальних прав, зокрема, в частині надання відзиву на позовну заяву, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило жодних заяв про неможливість подання відзиву та/або про намір вчинення відповідних дій у відповідності до статті 165 Господарського процесуального кодексу України та/або продовження відповідних процесуальних строків та заперечень щодо розгляду справи по суті.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта» не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, а також представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, суд, на підставі частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, дійшов висновку про можливість розгляду даної справи по суті 07.09.2022 року виключно за наявними матеріалами та за відсутності уповноваженого представника відповідача.

В судовому засіданні з розгляду справи по суті 07.09.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 07.09.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 25.02.2020 року між Дочірнім підприємством «Готельний комплекс «Турист» (замовник за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта» (виконавець за договором, відповідач у справі) укладено Договір підряду №25/02/2020 на виготовлення меблів (далі - Договір), відповідно до умов якого виконавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується за завданням замовника виготовити та здійснити монтаж меблів в кількості та асортименті, передбаченими цим договором та відповідними додатками до нього (пункт 1.1 Договору).

Розділами 2-10 Договору сторони погодили параметри замовлення, загальну суму договору, порядок розрахунків, строк виконання робіт, відповідальність сторін, порядок вирішення спорів, строк дії договору, якість робіт та товару тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Відповідно до пункту 7.1 Договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Як свідчать матеріали справи, вказаний Договір підписаний представниками замовника та виконавця та скріплений печатками обох сторін.

Додатковою угодою №1 від 07.07.2021 року до Договору від 25.02.2020 року сторони виклали пункт 7.1 Договору в новій редакції, відповідно якої цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України, з елементами договору підряду, який підпадає під правове регулювання норм глави 33 Господарського кодексу України та §1, 3 глави 61 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що можливість укладення сторонами змішаного договору та узгодження ними умов в такому договорі не суперечить приписам частини 2 статті 628 Цивільного кодексу України, відповідно до яких сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

За умовами пункту 1.2 Договору виконавець виконує роботу на свій ризик з використанням власного матеріалу, інструменту та обладнання, самостійно організовує виконання роботи.

Для здійснення замовлення сторонами використовується відповідний екскіз-креслення або специфікація замовленого товару, викладені у Додатках до цього договору, що є його невід`ємною частиною (пункт 2.1 Договору).

Згідно з умовами пункту 2.2 Договору матеріал, фурнітура, габаритні розміри товару, його кількість, умови доставки та особливості виконання робіт щодо монтажу такого товару тощо, визначається сторонами у Додатках, за необхідності, що є невід`ємною частиною цього договору.

Так, умовами Додатку №1 від 25.02.2020 року до Договору сторони погодили, що виконавець зобов`язується виготовити, поставити та зібрати (змонтувати) на об`єкті замовника меблеву продукцію з наступними характеристиками: ліжко 900*2000 - 48 штук, тумба при ліжкова 450*400*550 - 49 штук, панель над ліжком 2700*1200 - 24 штуки, вішалка з дзеркалом 1600*1200 - 25 штук, панель стінова 2000*200 - 25 штук, радіаторна решітка 2000*720 - 25 штук, стіл з тумбою 1350*600*750 - 25 штук, шафа 700*600*2500 - 25 штук, дзеркало 600*800 - 25 штук, стілець - 25 штук. Копія вказаного Додатку №1 наявна в матеріалах справи.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 843 Цивільного кодексу України визначено, що договором підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

У відповідності до умов пункту 3.1 Договору та Додатку №1 до Договору загальна вартість цього договору складає 599 999,70 грн. з ПДВ.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Згідно з пунктом 3.2 Договору роботи та використовувані матеріали оплачуються замовником у наступному порядку: протягом 2 календарних днів після підписання договору замовник сплачує виконавцю авансом кошти в розмірі 80% ціни договору в якості передплати; замовник сплачує виконавцю кошти в розмірі 20% ціни договору в строк до 30 квітня 2020 року.

За умовами пункту 4.1, 4.2 Договору замовник здійснює попередню оплату, на підставі виставленого виконавцем рахунку - фактури, у розмірі 80% від загальної суми цього Договору, а саме: 479 999,76 грн. в тому числі ПДВ 20%, визначеної пунктом 3.2. цього договору не пізніше 2 банківських днів з моменту підписання цього Договору. Решта - 20% від загальної суми цього договору, а саме 119 999,94 грн. в тому числі ПДВ, визначеної пунктом 3.2 цього договору, підлягає сплаті замовником протягом 2 банківських днів з дня підписання сторонами Акта приймання-передачі виконаних робіт.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 479 999,76 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2932 від 02.03.2020 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

В подальшому сторонами було укладено Додаткову угоду №1 від 07.07.2021 року до Договору (далі - Додаткова угода №1), відповідно до якої було внесена зміни до Додатку №1 до Договору (специфікації) щодо складу меблевих конструкцій, ціни договору та строків його виконання.

Так, згідно з вказаною Додатковою угодою №1 загальна вартість Договору складає 852 440,76 грн. в тому числі ПДВ. Крім того, пункти 3.2, 4.1, 4.3 Договору викладено у наступній редакції:

Роботи та використовувані матеріали оплачуються Замовником у наступному порядку: протягом 2 календарних днів, після підписання Додаткової угоди № 1, замовник сплачує виконавцю авансом кошти в розмірі 80% ціни Договору в якості передоплати, з урахуванням попередньо здійснених авансованих платежів по цьому Договору. Замовник сплачує виконавцю кошти в розмірі 20% ціни Договору після підписання Акту приймання-передачі (пункт 3.2 Договору в редакції Додаткової угоди №1).

Замовник здійснює попередню оплату на підставі виставленого виконавцем рахунку - фактури у розмірі 80% від загальної суми цього Договору, а саме: 681 952,60 грн. в тому числі ПДВ, визначеної пунктом 3.2. цього договору не пізніше 2 банківських днів з моменту підписання цього Договору. Решта - 20% від загальної суми цього договору, а саме 170 488,16 грн. в тому числі ПДВ, визначеної пунктом 3.2 цього договору, підлягає сплаті замовником протягом 2 банківських днів з дня підписання сторонами Акта приймання-передачі виконаних робіт (пункти 4.1, 4.2 Договору в редакції Додаткової угоди №1).

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання умов пункту 3.2 Договору в редакції Додаткової угоди №1 позивачем було перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №8647 від 09.07.2021 року на суму 50 000,00 грн., №8648 від 12.07.2021 року на суму 50 000,00 грн., №8747 від 05.08.2021 року на суму 50 000,00 грн., №3801 від 11.08.2021 року на суму 50 000,00 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Таким чином, загальна сума сплаченої позивачем попередньої оплати за Договором становить 679 999,76 грн.

Факт отримання вказаних коштів, їх розмір та зарахування відповідачем не заперечувався.

При цьому судом встановлено відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо виконання ДП «Готельний комплекс «Турист» як замовником умов Договору від 25.02.2020 року з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №1 від 07.07.2021 року, в частині внесення передоплати у розмірі 679 999,76 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконані зобов`язання щодо здійснення передплати за товар в розмірі, обумовленому сторонами на підставі укладеного між ними Договору та узгодженої сторонами специфікації до Договору з урахуванням змін, внесених Додатковою угодою №1, факт перерахування позивачем грошових коштів за Договором належним чином підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 5.1 Договору, в редакції Додаткової угоди №1, передбачено, що виконавець зобов`язується виконати роботу, визначену цим договором, здійснити доставку та монтаж товару починаючи з 01 вересня 2021 року, але не пізніше 15 вересня 2021 року, за умови здійснення замовником попередньої оплати, в порядку, визначеному пунктом 3.2 цього договору.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Тобто, з урахуванням умов Договору та вищезазначених норм Цивільного кодексу України виконавець зобов`язаний виготовити та поставити замовнику товар за специфікацією від 07.07.2021 року у строк до 15.09.2021 року включно.

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за Договором та специфікацією, яка є Додатком №1 до Договору, в матеріалах справи відсутні.

Отже, враховуючи здійснену позивачем фактичну передплату, у відповідача виникли зобов`язання з поставки товару у відповідному обсязі та на суму здійсненої передплати, факт виконання яких має бути підтверджений належним чином.

Окрім цього суд звертає увагу на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно статті 1 якого господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином, враховуючи здійснену позивачем фактичну передплату, у відповідача виникли зобов`язання з виготовлення та поставки товару (меблів) у відповідному обсязі та на суму здійсненої передплати, факт виконання яких має бути підтверджений належним чином оформленим первинним бухгалтерським документом, який засвідчує здійснення господарської операції і містить інформацію про вартість переданого товару, зокрема, з урахуванням змісту Договору - актом приймання - передачі.

Наразі, за матеріалами справи судом встановлено та зазначено позивачем в позовній заяві, що на виконання умов вищевказаного Договору відповідачем було здійснено часткову поставку товару на загальну суму 140 593,68 грн., що підтверджується підписаним одноособово представниками позивача Актом приймання меблевих конструкцій від 21.09.2021 року на загальну суму 140 593,68 грн., копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому з огляду на відсутність заперечень з боку відповідача, суд вважає вказаний підписаний в односторонньому порядку ДП «Готельний комплекс «Турист» Акт приймання від 21.09.2021 року на суму 140 593,68 грн. таким, що є доказом виконання відповідачем своїх зобов`язань у відповідній частині щодо виготовлення та поставки обумовлених Договором меблів, отже приходить до висновку про можливість вважати вказаний в цьому акті товар таким, що відповідачем поставлений та прийнятий позивачем в обсязі, зазначеному в акті від 21.09.2021 року та відповідно до умов Договору.

Доказів поставки решти товару відповідно до здійсненої передплати в установлені у Договорі строки відповідачем під час розгляду справи не надано.

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 9.1 Договору якість робіт та товару має відповідати вимогам державних стандартів та вимогам, які висуваються до даного виду робіт.

Замовник не має права пред`являти претензії за неналежну якість товару після підписання Акта приймання-передачі, якщо такі недоліки могли бути виявлені за звичайного способу прийняття товару (пункт 9.4 Договору).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Акту приймання меблевих конструкцій від 21.09.2021 року, відповідач здійснив поставку товару, частина якого містить недоліки, а саме відповідачем було поставлено позивачу 24 односпальних ліжок без 14 хромових ніжок. Разом з цим, вартість вказаного дефекту, яка становить 579,60 грн., була врахована сторонами при складанні Акту приймання меблевих конструкцій та при визначені загальної вартості поставленого товару.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору відповідачем частково виконані прийняті на себе зобов`язання з поставки товару позивачу - Дочірньому підприємству «Готельний комплекс «Турист» саме в обсязі, зазначеному в вищевказаному акті приймання-передачі товару від 21.09.2021 року, а позивачем, у свою чергу, прийнято товар з урахуванням зауважень щодо дефектів у вигляді відсутності 14-ти ніжок.

Таким чином, судом встановлено тільки часткове виконання відповідачем умов Договору щодо поставки 100% обсягу передплаченого товару. Вартість залишку непоставленого товару, поставка якого обумовлена Договором та здійсненою передплатою, становить 539 406,08 грн. (679 999,76 грн. (передплата) - 140 593,68 грн. (поставка).

При цьому доказів повідомлення позивача як покупця про неможливість здійснення повної поставки товару на суму здійсненої передплати згідно умов Договору та специфікації відповідачем не надано.

В свою чергу в силу частини 1 статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією зі сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

За правилом, визначеним частиною 2 вказаної норми, при зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 статті 538 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання однією із сторін у зобов`язані свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або не виконає його в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що вказане правило має загальний характер та розповсюджується на будь - які зустрічні зобов`язання, до яких відносяться і зобов`язання, які випливають із договору поставки.

За приписами частини 4 статті 538 Цивільного кодексу України якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

При цьому, оскільки позивачем як покупцем меблевої продукції здійснено виконання умов Договору в частині попередньої оплати товару, відповідач повинен виконати свій обов`язок щодо поставки оплаченого товару згідно з пунктом 5.1 Договору та погодженої специфікації.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Проте, як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідачем поставка товару в обсязі та відповідно до здійсненої позивачем передплати в сумі 679 999,76 грн., здійснена не була, позаяк поставлено тільки товару на суму 140 593,68 грн.

Статтею 670 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення умови договору щодо кількості товару, а саме встановлено, що якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Відповідно до частини 3 статті 612 Цивільного кодексу України та частин 1, 2 статті 220 Господарського кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитись від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України визначено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах від 23.10.1991 "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії", від 01.06.2006 "Федоренко проти України" зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії" (пункт 74), "Пономарьов проти України" (пункт 43), "Агрокомплекс проти України" (пункт 166).

Так, за результатами аналізу наявних у справі доказів судом визначено правову природу сплаченої суми коштів в розмірі 679 999,76 грн. як передоплата, тобто кошти, які попередньо оплачені стороною договору на користь іншої сторони з метою виконання нею своїх зобов`язань.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2019 у справі № 909/524/18 зазначено, що правова природа зазначених коштів внаслідок невиконання будь-якою стороною своїх зобов`язань за договором - не змінюється і залишається такою доти, поки сторони двосторонньо не узгодять іншої їх правової природи або не вчинять дій, які змінять правову природу перерахованої суми.

Обумовлені законом підстави для зміни правової природи перерахованих позивачем як покупцем коштів внаслідок непоставки відповідачем як продавцем товару не настали, що тягне за собою правові наслідки, обумовлені часиною 2 статті 693 Цивільного кодексу України.

При цьому припис частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

В свою чергу суд зазначає, що волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо повернення Дочірньому підприємству «Готельний комплекс «Турист» попередньої оплати на суму 539 406,08 грн. або ж поставки товару (виготовленої меблевої продукції) відповідно до умов Договору та специфікації у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 539 406,08 грн., яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

Окрім цього в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність збитків у сумі 315 561,07 грн. у вигляді недоотриманих позивачем запланованих прибутків із продажу 17 номерів на 12-му поверсі категорії «Стандарт покращений» за період з 18.09.2021 року по 05.10.2021 року, які, як стверджує позивач, є наслідками порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасної та повної поставки товару (меблів), що унеможливило вчасно розпочати розміщення гостей у відремонтованих номерах з 18.09.2021 року та зумовило необхідність укладання нового договору з іншим підрядником на поставку меблів у зазначені номери.

Як встановлено судом та зазначено в позовній заяві, в належному позивачеві об`єкті - готелі «Турист» за адресою: 02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 2, з вересня 2019 року розпочався капітальний ремонт, що підтверджується наявними в матеріалах справи листом позивача №189 від 28.08.2019 року до акціонера ПАТ «Укрпрофтур», листом-погодженням №34/1 від 13.02.2020 року до акціонера ПАТ «Укрпрофтур», Рішенням правління ПАТ «Укрпрофтур» №РП-09-1 від 21.02.2020 року щодо погодження ДП «Готельний комплекс «Турист» оплати робіт ТОВ «Територія Комфорта» по виготовленню, доставці та монтажу меблів у номерному фонді 12-го поверху будівлі готелю «Турист» тощо.

Відповідно до наказу ДП «Готельний комплекс «Турист» ПАТ «Укрпрофтур» №23/1 від 02.08.2021 року відновлення експлуатації модернізованого номерного фонду 12-го поверху готельного комплексу «Турист» позивачем було заплановано на 18.09.2021 року.

Проте, через порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивач розпочав заселення номерів лише з 05.10.2021 року, що підтверджується рахунком-фактурою №300491 від 11.10.2021 року.

Крім того, позивачем з метою пришвидшення завершення робіт по модернізації номерного фонду на 12-му поверсі ДП «Готельний комплекс «Турист» 23.09.2021 року було укладено Договір підряду №23/09 з новим підрядником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансформер Стелс» на виконання робіт по виготовленню меблевих виробів, доставці та установці за адресою: м. Київ, вул. Окіпної 2.

Відповідно до видаткової накладної № ТС78 від 23.09.2021 року ТОВ «Трансформер Стелс» було виконано монтаж меблів в номерному фонді Готельного комплексу «Турист» на загальну суму 230 000,00 грн., яку позивач сплатив згідно з платіжними дорученнями №3999 від 23.09.2021 року на суму 195 000,00 грн. та №9031 від 19.10.2021 року на суму 35 000,00 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що з метою проведення продажів та забезпечення можливості заселяти гостей у відремонтовані номери, ДП «Готельний комплекс «Турист» 27.08.2021 року придбало додатковий базовий модуль Fidelio V8 Resort Edition до системи управління готелем «Фіделіо» у кількості 12 штук на 12 номерів на підставі рахунку №DXS2/2108-074/1 від 26.08.2021 року, що підтверджується платіжними дорученням №8854 від 27.08.2021 року на суму 22 205,64 грн. та видаткової накладною №782 від 30.09.2021 року.

Згідно з даними системи управління готелем «Фіделіо» у період з 18.09.2021 по 05.10.2021 року завантаження готелю складало 57,08 %, що підтверджується витягом із системи «Фіделіо», копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до прайс-листа готелю «Турист» від 01.03.2021 року повна вартість одного номера категорії «Стандарт покращений» у ДП «Готельний комплекс «Турист» у період з 18.09.2021 по 05.10.2021 року (високий сезон) складала на 1 людину 2 710,00 грн.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням вартості номеру, завантаженості готелю та періоду вимушеної затримки початку заселення номерів, позивачем розраховано суму недоотриманих доходів (упущену вигоду) у розмірі 315 561,07 грн. (2 700,00 грн. (вартість номеру) * 12 (номерів) * 17 (діб) * 57,08 % (реальна завантаженість), яка спричинена господарським правопорушенням відповідача.

Отже, позивачем в даному позові з посиланням на ст.ст. 22, 225 ЦК України заявлено про стягнення з відповідача 315 561,07 грн. упущеної вигоди як збитків, які кваліфікуються як витрати, понесені ДП «Готельний комплекс «Турист» АТ «Укрпрофтур» у зв`язку з невиконання виконавцем умов Договору.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання умов Договору підряду на виготовлення меблів №25/02/2020 від 25.02.2020 року та специфікації до нього чи повернення позивачу суми попередньої оплати товару за Договором, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору підряду на виготовлення меблів №25/02/2020 від 25.02.2020 року, Додаткової угоди № 1 від 07.07.2021 року до нього та/або їх окремих положень суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та Додаткової угоди № 1 до нього на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, зважаючи на відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо визначення розміру заборгованості за Договором на час розгляду даної справи, суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначив розмір заборгованості відповідача на підставі наданих позивачем доказів.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повної поставки позивачу товару відповідно до здійсненої передплати або повернення грошових коштів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 539 406,08 грн. з повернення суми попередньої оплати товару підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з цим, виконання господарських договорів регулюється Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Таким чином, у Господарському кодексі України поняття пені (поряд з неустойкою і штрафом) визначено як господарську санкцію у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Тобто, в розумінні статей 173, 230, 231 Господарського кодексу України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати не тільки в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), але й в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати інформацію тощо (негрошове зобов`язання). З огляду на викладене, виникають підстави стверджувати про можливість застосування пені як виду забезпечення належного виконання за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18.

Так, за умовами пункту 6.1 Договору у разі порушення виконавцем строку, передбаченого у пункті 5.1 договору, замовник утримує із виконавця неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми попередньої оплати.

Даний пункт договору, з огляду на встановлений статтею 627 Цивільного кодексу України принцип свободи договору, був погоджений між сторонами за взаємною згодою та на основі вільного волевиявлення, та, як наслідок, є обов`язковим для виконання.

Таким чином, оскільки відповідачем допущено прострочення поставки товару у передбачені Договором строки, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір пені узгоджується з приписами частини 4 статті 231 Господарського кодексу України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем передбаченої пунктом 6.1 Договору штрафної санкції у вигляді пені.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зокрема, позовною вимогою позивача у даній справі є вимога про повернення суми попередньої оплати за Договором на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, і така вимога позивача є грошовим зобов`язанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, а тому нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму заборгованості з повернення суми попередньої оплати товару є правомірним.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару викладена у постанові Великої Палата Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3% річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини другої статті 693 Цивільного кодексу України. З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання щодо строків поставки товару, позивачем правомірно нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі пункту 6.1 Договору пеню, а також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 3% річних та інфляційні втрати.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення сум або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

При цьому перебіг часу, за який нараховуються пені, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до наданого до позовної заяви розрахунку, позивач просив стягнути з відповідача пеню у сумі 25 020,27 грн., яка розрахована позивачем за період з 16.09.2021 по 03.12.2021 року на суму заборгованості 679 999,76 грн., а також три відсотки річних у сумі 3 502,44 грн. та інфляційні втрати у сумі 4 854,65 грн., які розраховані позивачем за період з 16.09.2021 по 03.12.2021 року на суму заборгованості 539 406,08 грн.

Як встановлено судом за матеріалами справи, з урахуванням змісту пункту 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди №1 кінцевою датою поставки товару на суму отриманої попередньої оплати у розмірі 679 999,76 грн. є 15.09.2021 року, отже з урахуванням поставки відповідачем станом на 21.09.2021 року товару на суму 140 593,68 грн., заборгованість відповідача, на яку мають нараховуватись пеня, проценти річних та інфляційні втрати, становить 539 406,08 грн., натомість позивачем здійснено нарахування пені на загальну суму 679 999,76 грн.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявленої до стягнення пені судом встановлено, що розмір пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення та здійсненої відповідачем часткової поставки, становить 19 847,19 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 19 847,19 грн.

Також за результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 502,44 грн. процентів річних та 4 854,65 грн. інфляційних втрат за невиконання Договору підлягають задоволенню в повному обсязі.

В частині заявлених у даному спору позовних вимог про стягнення збитків у сумі 315 561,07 грн. у вигляді недоотриманих позивачем запланованих прибутків із продажу 17 номерів суд зазначає, що в силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Згідно з частиною 3 статті 147 Господарського кодексу України збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

У відповідності до частини 1 статті 22, частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв`язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв`язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Проте, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Суд зазначає, що саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідачів у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків є наявність складу правопорушення: протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. При цьому чинне законодавство передбачає принцип вини контрагента або особи, яка завдала шкоду, як підставу для відшкодування заподіяних збитків (шкоди): за приписами ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 910/23120/16, згідно з частинами 2 та 3 статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються, у тому числі, відшкодування збитків.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.03.2020 у справі № 908/3209/16 зазначив, що відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Згідно ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Як встановлено судом та зазначалось вище, метою укладення між сторонами спірного Договору підряду №25/02/2020 на виготовлення та монтаж меблів від 25.02.2020 року було обладнання меблевими конструкціями номерного фонду - 24 номери категорії «Стандарт покращений» на 12-му поверсі об`єкту ДП «Готельний комплекс «Турист».

При цьому позивачем розраховано суму недоотриманих доходів (упущену вигоду) у розмірі 315 561,07 грн. з урахуванням вартості номеру, завантаженості готелю та періоду вимушеної затримки початку заселення номерів.

Упущена вигода (неодержаний дохід) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Вимоги про відшкодування упущеної вигоди не можуть обґрунтовуватися гіпотетично та базуватися на прогнозах, а повинні мати чітке документальне обґрунтування. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Саме на позивача покладається тягар доказування наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди і саме останній як особа, яка стверджує обставину завдання йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди, мав довести належними та допустимими доказами, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи (реальність отримання доходів), розмір цих доходів і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його такої можливості.

Натомість, невиконання позивачем визначеного приписами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України процесуального обов`язку з доведення належними та допустимими доказами розміру заподіяних йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди має результатом процесуальний наслідок у вигляді відмови в задоволенні таких позовних вимог з підстав їх недоведеності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 918/1131/20.

Окрім того, як уже зазначалось, відповідно до норм чинного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, обов`язковою умовою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є доведеність тих обставин, що позивачем (кредитором) дійсно вжито певних заходів щодо одержання таких доходів, як це передбачено частино 4 статті 623 Цивільного кодексу України.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Отже, підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком неотримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, наявність збитків в сумі 315 561,07 грн. у вигляді недоотриманого прибутку від продажу 17 номеро-ночей у 12 номерах за період з 18.09.2021 - 05.10.2021 року позивач обґрунтовує з посиланням на дані бронювання та розміщення гостей у готельному комплексі «Турист», які визначаються за допомогою системи управління готелем «Фіделіо». Так, згідно з її даними у період з 18.09.2021 - 05.10.2021 року завантаженість готелю складала 57,08 %, виходячи з якої позивачем здійснено розрахунок суми майбутнього прибутку.

Як зазначалось судом раніше, до предмету доказування у даній справі належать обставини щодо наявності у позивача реальної можливості отримання відповідних доходів (прибутку), які підтверджені беззастережними доказами та конкретними підрахунками.

Судом встановлено, що згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом економічної діяльності ДП «Готельний комплекс «Турист» є надання послуг з тимчасового розміщування (проживання) та бронювання, при цьому діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщення регламентують Закон України «Про туризм», Правила користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджені наказом Державної туристичної адміністрації України від 16 березня 2004 року № 19 (далі - Правила № 19), Порядок надання послуг з тимчасового розміщення (проживання), затверджений постановою Кабінету міністрів України від 15 березня 2006 року № 297 (далі - Порядок № 297) і Порядок встановлення категорій готелям та іншим об`єктам, що призначаються для надання послуг з тимчасового розміщення (проживання), затверджений постановою Кабінету міністрів України від 29 липня 2009 року № 803 (далі-Порядок № 803).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про туризм» готельна послуга - дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання в готелі, а також інша діяльність, пов`язана з розміщенням та тимчасовим проживанням. Готельна послуга складається з основних та додаткових послуг, що надаються споживачу відповідно до категорії готелю.

Відповідно до пункту 1.3 Правил № 19 готель може надавати: основні послуги - обсяг послуг готелю (проживання, харчування тощо), що входить до ціни номера (місця) і який надають споживачу згідно з укладеним договором; додаткові послуги - обсяг послуг, що не належать до основних послуг готелю та які споживач замовляє й оплачує додатково за окремим договором.

Бронювання - процес замовлення замовником готелю основних і/або додаткових послуг у певному обсязі, з метою використання послуг в обумовлені терміни конкретним споживачем або групою споживачів (пункт 1.3 Правил № 19).

Пунктом 3.1 Порядку №19 визначено, що готель має право укладати договір з замовником (споживачем) на бронювання номерів (місць) шляхом підписання його двома сторонами, а також шляхом прийняття заявки на бронювання за допомогою поштового, телефонного або іншого зв`язку (засобів електронної пошти, включаючи факсимільну), який дозволяє достовірно встановити належність заявки споживачу або замовнику. Договір вважається укладеним тільки в разі письмового акцепту готелем направленої йому заявки на бронювання та досягнення сторонами згоди в обумовленій формі щодо всіх істотних умов.

При бронюванні номера (місця) готель може запросити передплату за надання готельних послуг. У разі відмови споживача оплатити броню, його розміщення у готелі проводиться у порядку загальної черги. Передплата враховується в оплату готельних послуг при остаточному розрахунку, якщо інше не обумовлено укладеним із замовником договором. При неприбутті споживача до 18:00 (час анулювання) в день замовленого прибуття, замовлення анулюється, якщо бронювання номера (місця) не було підтверджено (пункт 3.2 Правил №19).

Отже, згідно наведених положень Правил №19 бронювання номеру готелю є попереднім замовленням споживачем послуг готелю щодо тимчасового розміщення та проживання у ньому з можливістю його подальшого анулювання, та яке не створює для такого споживача безумовний обов`язок виконання умов бронювання.

При цьому загальна вартість наданих готельних послуг за певний період часу визначається готелем лише в момент остаточного розрахунку зі споживачем за фактом його фактичного розміщення та проживання у номері готелю з урахуванням суми передплати, а сам факт бронювання споживачем номеру не може гарантувати отримання готелем запланованого прибутку у розмірі вартості розміщення та проживання у разі неприбуття споживача до готелю в день замовлення послуги, відмови споживача оплатити броню або перебування споживача в готелі менший від заброньованого період часу.

Як зазначалось судом раніше, розрахунок суми неотриманого доходу за період з 18.09.2021 по 05.10.2021 року позивач здійснював виходячи з рівня завантаженості готелю, визначений позивачем за допомогою системи управління готелем «Фіделіо» на підставі підтверджених та непідтверджених бронювань.

Разом з цим суд відзначає, що автоматизована система управління готелем - це спеціалізований пакет програм, що забезпечує роботу готельного персоналу на своїх робочих місцях і оперативне прийняття рішень на всіх етапах технологічного циклу, від бронювання місць до одержання звіту по діяльності готелю. Fіdеlіо Front Оffісе (FO) - це найбільш популярна у світі система автоматизації служби бронювання, приймання й розміщення.

Дані, що містяться у такій системі, є засобом контролю за процесом бронювання готельних номерів та містять прогнозовані відомості можливого завантаження готелю, проте не є беззаперечним доказом реальної можливості отримання позивачем відповідних доходів у певний визначений період. Внесення до системи «Фіделіо» даних бронювання не зумовлює обов`язкове наступне розміщення прогнозованої кількості гостей у номерах готелю та не гарантує надходження коштів від такого бронювання на користь позивача у запланованих обсягах.

Відтак, здійснені позивачем розрахунки неотриманого доходу за час вимушеної затримки продажу готельних номерів з 18.09.2021 по 05.10.2021 року шляхом множення кількості номерів на кількість номеро-ночей, вартість одного номеру та відсоток завантаженості готелю у визначений період, за відсутності документального підтвердження здійснення гостями готелю передплати послуг з розміщення у спірних номерах на загальну суму 315 561,07 грн. або доказів укладання письмових договорів бронювання номерів з конкретними особами з визначенням вартості та періоду розміщення на загальну суму 315 561,07 грн., за висновками суду є теоретичними, побудованими на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який повинен був отримати позивач, та який не залежить від будь-яких сторонніх факторів у вигляді неприбуття гостей до готелю, скасування (анулювання) бронювання та/або відмови від оплати бронювання тощо.

Виходячи з фактичних обставин справи та наданих доказів суд зазначає, що позивачем належними засобами доказування не доведено реальну можливість отримання ним відповідних доходів у розмірі 315 561,07 грн. у період з 18.09.2021 по 05.10.2021 року, а наявний в матеріалах справи витяг з системи управління готелем «Фіделіо» не містить достовірних та документально підтверджених даних щодо можливості отримання позивачем прибутку у наведеному розмірі за умови наявного бронювання номерів із показником завантаження готелю 57,08 %.

Відтак позивачем не доведено як розміру неодержаного ним доходу (прибутку), так і реальної можливості його отримання.

Крім того, суд критично сприймає визначений позивачем період вимушеної затримки початку заселення номерів з 18.09.2021 по 05.10.2021 року, оскільки з наявної в матеріалах справи видаткової накладної №ТС78 від 23.09.2021 року вбачається, що поставка та монтаж меблів на 12 номерів 12-го поверху готельного комплексу «Турист» відбулась 23.09.2021 року, а тому позивачем не доведено відсутність об`єктивної можливості для заселення номерів раніше.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності повного складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, зокрема, в частині розміру заявленої до стягнення упущеної вигоди, суд доходить висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення збитків у вигляді неотриманого доходу у розмірі 315 561,07 грн. внаслідок неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань та, відповідно, про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодекс України інші судові витрати, до яких належать, зокрема, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 частини 3 статті 123 ГПК України), покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зокрема, позивачем заявлено до стягнення з відповідача додаткові судові витрати в сумі 190,00 грн., понесені у зв`язку з розглядом даної справи та які становлять вартість витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд відзначає наступне.

Частиною 2 статті 128 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Так, на підтвердження понесення витрат на отримання витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.11.2021 року щодо Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта», позивачем надано суду копію квитанції №BSAS-18ZQ-E7UE від 29.11.2021 року на суму 95,00 грн. та №ZM7E-T8K3-D59E від 29.11.2021 року на суму 95,00 грн., а також виписку з банківського рахунку позивача в АТ «Укрсиббанк» щодо списання коштів з карткового рахунку за операцією від 29.11.2021 року на загальну суму 190,00 грн.

Тобто наявними матеріалами справи підтверджується понесення позивачем під час розгляду даної справи №910/19937/21 додаткових судових витрат у розмірі 190,00 грн., пов`язаних із вчиненням процесуальних дій, необхідних для підготовки матеріалів позовної заяви, а саме отриманням позивачем витягів з Єдиного державного реєстру.

За таких обставин, приймаючи до уваги часткове задоволення позову, вимоги позивача про стягнення з відповідача 190,00 грн. додаткових судових витрат підлягають частковому задоволенню у сумі 121,40 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Територія Комфорта» (03047, м. Київ, проспект Перемоги 50, ) на користь Дочірнього підприємства «Готельний комплекс «Турист» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофтур» (02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 2, ) 539 406 (п`ятсот тридцять дев`ять тисяч чотириста шість) грн. 08 коп. основного боргу, 19 847 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок сім) грн. 19 коп. пені, 3 502 (три тисячі п`ятсот дві) грн. 44 коп. процентів річних, 4 854 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 65 коп. втрат від інфляції, витрат зі сплати судового збору у сумі 8 514 (вісім тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 16 коп. та 121 (сто двадцять одну) грн. 40 коп. витрат, пов`язаних з розглядом справи.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 30 грудня 2022 року.

Суддя А.М. Селівон