ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року Справа № 915/1416/21

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Сулейманової С.М.

від сторін представники не з?явилися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/1416/21

за позовом Миколаївської міської ради,

вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001;

;

до відповідачів:

1) товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Стів",

пров. Парусний, 1, кв. 36, м. Миколаїв, 54025; ел.пошта: ;

2) Теселька Володимира Миколайовича ,

АДРЕСА_1 ;

про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації та припинення права власності, зобов?язання усунути перешкоди

В С Т А Н О В И В:

Миколаївською міською радою пред?явлено позов до товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Фірми "Стів" та Теселька Володимира Миколайовича з такими вимогами:

"1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.10.2018, укладений між Теселько Володимиром Миколайовичем (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма "Стів" (), що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2066.

2. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Стів", , право власності на нежитлове приміщення торговельний кіоск загальною площею 6,3 кв.м. по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 05.10.2018 №28266461).

3. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Теселько Володимиром Миколайовичем , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на нежитлове приміщення торговельний кіоск загальною площею 6,3 кв.м. по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 03.07.2018 №26892523).

4. Зобов?язати Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Стів", , усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою загальною площею 14 кв.м. (кадастровий номер :01:005:0031) шляхом знесення (демонтажу) торговельного кіоску по АДРЕСА_2 .

5. Судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (р/р UA0027733, банк отримувача: ДКСУ м. Київ, )".

Позов мотивовано тим, що між позивачем та фізичною особою-підприємцем Тесельком В.М., який у подальшому припинив підприємницьку діяльність, було укладено договір від 03.07.2003 оренди землі, згідно умов якого в користування відповідачу-2 була надана земельна ділянка площею 14 кв.м., у т.ч. для розміщення та обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_3 . Договір оренди не передбачав права на забудову орендованої земельної ділянки.

Строк оренди неодноразово продовжувався шляхом укладення відповідних угод, востаннє ? до 13.06.2017.

За твердженнями позивача, після закінчення строку дії договору оренди відповідачем-2 не повернуто Миколаївській міській раді орендовану земельну ділянку.

Натомість, Тесельком В.М. , за яким рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 визнано право власності на згаданий вище торговельний кіоск, відчужено цей кіоск на користь відповідача-1 ? ТОВ Фірми "Стів" за договором від 05.10.2018 № 2066.

Позивачем у подальшому встановлено, що згаданий вище торговельний кіоск є тимчасовою спорудою, якій надано окрему адресу та на яку зареєстровано право власності без відповідного рішення виконкому та всупереч положень ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та рішення Миколаївської міської ради від 10.03.2011 № 4/11 "Про затвердження Порядку надання та зміни адрес об?єктам нерухомості в місті Миколаєві"; крім того, земельна ділянка, на якій розміщено кіоск, належить до території вулиці в червоних лініях (ТР-2), використання якої не передбачає розміщення об?єктів нерухомості.

З урахуванням викладеного, позивачем відмовлено відповідачу-1 у наданні в оренду земельної ділянки, на якій розміщено кіоск, а також зобов?язано ТОВ фірму "Стів" звільнити земельну ділянку та повернути її територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки у стані, придатному для подальшого використання.

Разом із тим, відповідачем-1 проігноровано указану вимогу, у зв?язку з чим позивач дійшов висновку про необхідність повернення земельної ділянки в судовому порядку.

Вимоги щодо скасування державної реєстрації та припинення права власності відповідачів на кіоск мотивовані тим, що наявність зареєстрованого права на відповідну споруду за відповідачем фактично створює передумови до набуття останнім прав на земельну ділянку у позаконкурентному порядку, що свідчить про порушення прав Миколаївської міської ради. При цьому, оскільки судовий захист прав має бути спрямований на реальне відновлення становища, яке існувало до порушення, що у сукупністю з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, свідчить про те, що реальне поновлення порушених прав позивача у спорі в цілому можливе лише у разі задоволення також позовних вимог про скасування державної реєстрації прав відповідачів на відповідний торговельний кіоск.

Вимога щодо визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу кіоску мотивована тим, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об?єктом права власності, а тому не може бути предметом купівлі-продажу. При цьому, торговельний кіоск збудовано з порушенням чинного законодавства ? без отримання вихідних даних, з порушенням ДБН та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (без згоди власника земельної ділянки). За такого, на думку позивача, зміст оскаржуваного договору купівлі-продажу суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам територіальної громади міста, а тому такий договір має бути визнаний недійсним на підставі положень ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 220.09.2021, справі присвоєно єдиний унікальний номер 915/1416/21 та визначено головуючим у справі суддю Коваля С.М.

Ухвалою від 22.09.2021 визнано заяву головуючого судді Коваля С.М. про самовідвід обґрунтованою та задоволено цю заяву.

У зв?язку з викладеними обставинами 22.09.2021 проведено повторний автоматизований розподіл позовної заяви та визначено головуючим суддею Давченко Т.М.

Ухвалою від 24.09.2021, залишеною у подальшому без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2021, відмовлено в задоволенні заяви Миколаївської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою від 27.09.2022 відкрито провадження в даній справі, вирішено розглянути її за правилами загального позовного провадження у розумний строк, тривалість якого обумовлюється запровадженням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу "COVID-19" та введенням Урядом України протиепідемічних заходів, а також призначено підготовче засідання в даній справі на 26.10.2021.

Ухвалою від 26.10.2021, занесеною до протоколу судового засідання, занесеною до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 24.11.2021.

Ухвалою від 24.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження у справі; підготовче засідання відкладено на 08.02.2022.

Іншою ухвалою від 24.11.2021 відмовлено в задоволенні заяви ТОВ "Стів" від 07.10.2021 № 07/11 про закриття провадження в даній справі в частині позовних вимог до Теселька В.М. про скасування права власності та припинення за останнім права власності на нежитлове приміщення (торговельний кіоск загальною площею 6,3 кв.м. по АДРЕСА_2 ), а також про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.10.2018, укладеного між Тесельком В.М. та товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Стів".

Ухвалою від 08.02.2022, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 10.03.2022, проте в указану дату засідання не відбулось у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введенням на всій території України воєнного стану за Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, та проведенням активних бойових дій на території Миколаївської області та міста Миколаєва.

Наказом голови Господарського суду Миколаївської області від 02.03.2022 судові засідання, призначені з 02.03.2022 по 01.04.2022, були скасовані, враховуючи ведення бойових дій на адміністративно-територіальній одиниці місця розташування суду.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи, зокрема, неможливість здійснення правосуддя Господарським судом Миколаївської області під час воєнного стану, Голова Верховного Суду розпорядженням від 22.03.2022 № 12/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ на Господарський суд Одеської області.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.07.2022 № 41 з 26.07.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

За вказаних обставин, розгляд справи відбувається у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Ухвалою суду від 14.11.2022 призначено дану справу до розгляду на 19.12.2022.

ТОВ Фірма "Стів" у відзиві від 07.10.2021 № 07/10 позов не визнало, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, з посиланням, зокрема, на те, що відповідач-1 не набув права користування земельною ділянкою під нерухомим майном по АДРЕСА_2 , оскільки право оренди попереднього власника майна ? Теселька В.М. припинилось на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості, а також виходячи із того, що ця земельна ділянка не надавалась для забудови.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.10.2018, який недійсним не визнавався, ТОВ Фірма "Стів" набуло право власності на торговельний кіоск, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 6,30 м2. Таким чином, з моменту купівлі відповідного майна, фактичним користувачем земельної ділянки стало ТОВ Фірма "Стів".

Відсутність у ТОВ Фірма "Стів" правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

Відповідач-1 також зазначив, що про звільнення земельної ділянки та, відповідно, знесення об?єкту нерухомого майна, може йти мова лише у випадку наявності підстав та задоволення позову про скасування державної реєстрації та визнання недійсними правочинів, які підтверджують право власності відповідачів на спірний об?єкт нерухомого майна. Отже, незважаючи на те, що кінцевою метою позивача при поданні позову у даній справі є звільнення земельної ділянки від будівель та споруд, ця вимога є похідною від вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання недійсним правочину ? договору купівлі-продажу, оскільки, саме задоволення цих вимог позбавить спірний об?єкт нерухомості статусу нерухомого майна, що дасть підстави для задоволення позову про звільнення земельної ділянки.

Єдиною підставою для скасування державної реєстрації та припинення за Тесельком В.М. права власності на спірне нерухоме майно позивачем вказано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 19.05.2020 по справі № 916/1608/18, з мотивів того, що при прийнятті рішення від 11.07.2008 по справі № 17/284/08, яке стало правовою підставою реєстрації права власності, Миколаївська міська рада не була залучена до участі у справі в якості відповідача. У той же час, ані закон, ані судове рішення не мають зворотної дії у часі.

Спірний об?єкт нерухомого майна втратив статус самочинного будівництва у єдиний передбачений законом спосіб ? визнання права власності на самочинне будівництво за рішенням суду, яке є таким, що набрало законної сили, що виключає можливість застосування до цього об?єкту нерухомого майна інших частин ст. 376 ЦК України щодо його знесення або перебудови за рішенням суду.

Враховуючи чинність рішення суду від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 ? підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірний об?єкт нерухомого майна за Тесельком В.М. ? відсутні.

Крім того, відповідач-1 виклав позицію, згідно якої позовна заява в частині вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою не підлягає задоволенню ? оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту права, відповідно до визначених ним підстав позову.

Окрім іншого, у заяві від 11.10.2021 № 07/12 ТОВ Фірма "Стів" просить суд про застосування при розгляді даного спору наслідків спливу строку позовної давності, з посиланням на те, що Миколаївська міська рада могла і повинна була знати про, начебто, наявне порушення свого права з липня 2018 року, виходячи із чого, строк позовної давності для оскарження державної реєстрації за Тесельком В.М. права власності на спірне нежитлове приміщення (державна реєстрація від 03.07.2018 №26892523) закінчився в липні 2021 року, тоді як даний позов пред?явлено 22.09.2021.

Миколаївська міська рада у відповіді від 25.10.2021 на відзив виклала незгоду з доводами ТОВ Фірма "Стів", пославшись, зокрема, на те, що:

- Миколаївська міська рада, як власник названої земельної ділянки, не надавала Тесельку В.М. дозволу на здійснення будівництва спірного об?єкту нерухомості та відповідно реєстрації права власності на нього; будь-яких інших рішень міською радою з цього приводу не приймалося, погоджень не надавалося. Попри це, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 за підприємцем Тесельком В.М. визнано право власності на торговельний кіоск загальною площею 6,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому позивачу про реєстрацію права власності на відповідний торговельний кіоск на підставі судового рішення відомо не було; Теселько В.М. свідомо не повідомляв Миколаївську міську раду про наявність рішення Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08. Миколаївська міська рада ж, не будучи стороною в указаній вище справі, і не могла бути обізнана про існування відповідного судового рішення;

- позивачу стало відомо про наявність реєстрації права власності на спірну споруду спочатку за Тесельком В.М. , а потім за ТОВ Фірмою "Стів" саме у зв?язку зі зверненням ТОВ Фірми "Стів" 11.06.2019 до Миколаївської міської ради з питання переоформлення та поновлення на новий строк договору оренди згаданої вище земельної ділянки для обслуговування торгового кіоску з підстави зміни його власника;

- при цьому дія договору оренди землі від 11.11.2008 № 6068, укладеного між Миколаївською міською радою та підприємцем Тесельком В.М. припинилась 13.06.2017, у зв?язку з чим через відчуження останнім на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2018 № 2066 торговельного кіоску на користь ТОВ Фірми "Стів" до позивача не перейшло право користування за договором оренди, він не набув права та обов?язки за вищевказаним договором, в тому числі щодо реалізації права на продовження/поновлення договору оренди землі;

- у даному випадку мова йде про самовільне зайняття землі, а не про користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї (за наявності права на таке користування); оскільки відповідно до вимог чинного законодавства обов?язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, то відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. З огляду на викладене, розміщення позивачем належної йому споруди на земельній ділянці без згоди її власника не може вважатися правомірним;

- підставою скасування державної реєстрації права власності за відповідачами є реєстрація такого права фактично на тимчасову споруду та оформлення прав на неї всупереч волі власника земельної ділянки ? Миколаївської міської ради, яка дозволу на вчинення таких дій не надавала (земельна ділянка надавалася з іншою метою). За такого спірний об?єкт має ознаки самочинного будівництва, зважаючи на його державну реєстрацію як об?єкта нерухомого майна, проте фактично він є тимчасовою спорудою;

- тимчасовість спірного торговельного кіоску підтверджується також рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08;

- позивач не просить про перегляд судових рішень у справі № 17/284/08; рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 визнано за підприємцем Тесельком В.М. право власності на торговельний кіоск Літ. А, загальною площею 6,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто судом не визнавалося право на відповідний торговельний кіоск як об?єкт нерухомого майна, а визнано право власності на торговельний кіоск певною площею, що не має конкретної адреси, що відповідає положенням про те, що адреси тимчасовим спорудам не присвоюються. Крім того, фактично право власності визнано не за відповідачем ? Тесельком В.М. , а за підприємцем Тесельком В.М.

ТОВ Фірма "Стів" у запереченнях від 15.11.2021 № 15/11 наполягало на доводах, викладених у відзиві на позов, зазначивши також, що:

- позивачем у відповіді на відзив не спростовано аргумент відповідача-1 про те, що спірний об?єкт нерухомого майна втратив статус самочинного будівництва у єдиний передбачений законом спосіб ? визнання права власності на самочинне будівництво за рішенням суду, яке є таким, що набрало законної сили, що виключає можливість застосування до цього об?єкту нерухомого майна інших частин ст. 376 ЦК України щодо його знесення або перебудови за рішенням суду;

- аргументи позивача, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 визнано за підприємцем Тесельком В.М. право власності на ларьок без окремої адреси і з цього витікає, що суд не визнав право власності на нерухоме майно, спростовуються змістом цього рішення суду. Так, зазначене рішення містить аргументи позивача про те, що він бажає набути право власності саме на нерухоме майно, при цьому суд задовольняючи позов керується положеннями ст.ст. 181, 331, 376, 392 ЦК України та положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень", які регулюють питання виникнення, визнання та реєстрації прав саме на нерухоме майно, зокрема, визнання права власності на самочинно зведене нерухоме майно;

- діюче законодавство передбачає первинність права власності на об?єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці і слідування земельної ділянки за таким об?єктом, що виключає кваліфікацію використання такої земельної ділянки як самовільно захопленої та передбачає, в діючій редакції ст. 120 ЗК України, обов?язок Миколаївської міської ради надати ТОВ Фірмі "Стів" у власність або користування (оренду) земельну ділянку, необхідну для обслуговування об?єкту нерухомості по АДРЕСА_2 ;

- у зв?язку із змінами в законодавстві щодо визначення єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об?єкта нерухомості судова практика, яка регулює питання використання земельної ділянки під об?єктом нерухомого майна, не може бути застосована.

Миколаївська міська рада у запереченнях від 30.11.2021 на заяву про застосування строків позовної давності зазначила, зокрема, що у даній справі два відповідачі. При цьому щодо вказаної ТОВ Фірмою "Стів" позовної вимоги про скасування державної реєстрації та припинення права власності на спірний об?єкт за Тесельком В.М. , для звернення з якою начебто сплив строк позовної давності, належним відповідачем є саме Теселько В.М. , яким відповідного клопотання про застосування строків позовної давності не заявлялося. За такого, на думку позивача, відсутні правові підстави для вирішення питання про застосування строку позовної давності за заявою ТОВ Фірми "Стів".

Крім того, Миколаївською міською радою 23.11.2022 подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів ? копії постанови Південно- західного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі № 915/1046/21 за позовом за позовом ТОВ Фірми "Стів" до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 09.06.2021 № 5/65 "Про відмову ТОВ Фірмі "Стів" у наданні в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_2 ".

У клопотанні позивач також просив суд про визнання поважними причин неподання зазначеного доказу разом із позовною заявою ? а саме, того, що указана вище постанова винесена судом апеляційної інстанції після відкриття провадження в даній справі.

Разом із тим, судом відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання з огляду на те, що Миколаївською міською радою, всупереч приписів ч.ч. 4, 8 ст. 80 ГПК України, не надано пояснень щодо поважності причин неподання суду зазначеної вище постанови суду апеляційної інстанції, повний текст якої складено 16.09.2022 та оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21.09.2022, у строк з 22.09.2022 до 23.11.2022 (більше двох місяців).

Інших документів по суті справи від сторін не надійшло.

Від сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, представники в засідання не з?явилися, проте від них надійшли заяви про проведення судового засідання за відсутності їх представників.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Миколаївської міської ради від 13.06.2003 № 12/14 "Про вилучення, надання, передачу за фактичним землекористуванням, продовження строку користування земельним ділянкам юридичним особам, громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та міськвиконкому по Заводському району м. Миколаєва" затверджено проект відведення земельної ділянки загальною площею 14 кв.м, у тому числі 7 кв.м для встановлення споруди, 7 кв.м під проїздами та проходами, за рахунок земель населеного пункту, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель комерційного використання, по АДРЕСА_3 ; надано приватному підприємцю Тесельку В.М. на 5 років земельну ділянку загальною площею 14 кв. м, у тому числі 7 кв. м. для розміщення та обслуговування торговельного кіоску, 7 кв.м. під проходами та проїздами, по АДРЕСА_3 .

На підставі зазначеного рішення Миколаївською міською радою укладено з підприємцем Тесельком В.М. договір оренди землі від 03.07.2003 № 1814, за умовами п. 1.1 якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 13.06.2003 № 12/14 надає, а підприємець Теселько В.М. приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 14 кв.м, у т.ч. 7 кв.м, для розміщення та обслуговування торговельного кіоску, 7 під проїздами та проходами, зарахувавши її до земель комерційного використання, по АДРЕСА_3 , згідно з планом земельної ділянки.

Пунктами 2.1, 2.2, 4.1 вказаного договору сторони передбачили, що земельна ділянка передається в оренду без права передачі її у суборенду, строком на 5 років з дати прийняття рішення; договір на буває чинності з дати його державної реєстрації. Земельна ділянка передається в оренду для розміщення та обслуговування торговельного кіоску по вул. Фрунзе ріг вул. Галини Петрової /Заводський район/.

У подальшому рішенням Миколаївської міської ради від 18.09.2008 № 27/69 продовжено підприємцю Тесельку В.М. на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 14 кв.м, у тому числі 7 кв.м для обслуговування кіоску, 7 кв.м під проходами та проїздами, залишивши її в землях комерційного використання, яка була надана рішенням міської ради від 13.06.2003 № 12/14, для подальшого обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_3 .

На підставі зазначеного рішення Миколаївською міською радою укладено з підприємцем Тесельком В.М. від 11.11.2008 № 6068, відповідно до умов п. 1.1 якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 18.09.2008 № 27/69 продовжила підприємцю Тесельку В.М. оренду земельної ділянки, яка була надана рішенням міської ради від 13.06.2003 № 12/14, для подальшого обслуговування тимчасово розміщеного торговельного кіоску по вул. Фрунзе ріг вул. Галини Петрової без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно /Заводський район/.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 3.1 зазначеного вище договору сторони передбачили, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 14 кв.м, у т.ч. 7 кв.м для обслуговування кіоску та 7 кв.м під проходами та проїздами, без права передачі її в суборенду; на земельній ділянці знаходиться торговельний кіоск; земельна ділянка передається в оренду без будівель, споруд та інших об?єктів. Договір діє протягом 3 років з 13.06.2008. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутися до орендодавця з клопотанням про продовження строку оренди.

Рішенням Миколаївської міської ради від 09.06.2011 № 6/23 продовжено підприємцю Тесельку В.М. на 3 роки термін оренди земельної ділянки площею 14 кв.м, яка була надана рішенням міської ради від 18.09.2008 № 27/69, залишивши земельну ділянку в землях комерційного використання, для обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_3 .

На підставі указаного рішення між Миколаївською міською радою та підприємцем Тесельком В.М. укладено договір від 05.03.2012 № 239-11 про зміни до договору оренди землі № 6068, за яким право оренди підприємця Теселька В.М. на земельну ділянку для обслуговування торговельного кіоску по АДРЕСА_3 продовжено на 3 роки до 13.06.2014, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Рішенням Миколаївської міської ради від 19.11.2014 № 44/44 продовжено підприємцю Тесельку В.М. на 3 роки термін оренди земельної ділянки (кадастровий номер :01:005:0031) загальною площею 14 кв.м, яка була надана рішенням міської ради від 18.09.2008 № 27/69, залишивши її в землях комерційного використання, для обслуговування торговельного кіоску по вул. Фрунзе ріг вул. Галини Петрової.

На підставі указаного рішення між Миколаївською міською радою та підприємцем Тесельком В.М. укладено договір від 30.12.2014 № 342-14 про зміни до договору оренди землі № 6068, за яким право оренди підприємця Теселька В.М. на земельну ділянку загальною площею 14 кв.м (кадастровий номер :01:005:0031) продовжено на 3 роки до 13.06.2017, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

У відповідності до п. 3.1 договору про зміни № 342-14, договір діє до 13.06.2017. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов?язаний письмово повідомити про це орендодавця за 6 місяців до спливу строку договору оренди землі.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 27.08.2020 у справі № 915/775/20, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2020, яке набрало законної сили в порядку, визначеному законодавством, встановлено, що дія договору оренди припинилася з 13.06.2017.

За твердженнями позивача, після закінчення строку дії договору оренди відповідачем-2 не повернуто Миколаївській міській раді орендовану земельну ділянку.

Разом із тим, судом встановлено, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11.07.2008 у справі № 17/284/08 задоволено позов підприємця Теселька В.М. та визнано за останнім право власності на торговельний кіоск Літ. А, загальною площею 6,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Фрунзе ріг вул. Галини Петрової.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 13.09.2021 № 274463840 вбачається, що на підставі указаного вище судового рішення, а також довідки Управління містобудування та архітектури викокому Миколаївської міської ради б/н від 03.07.2008, технічного паспорту від 25.06.2018 № 325, виготовленого фізичною особою-підприємцем Новіковим О.П. (кваліфікаційний сертифікат АЕ №003299), ? 03.07.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 26892523 про право власності підприємця Теселька В.М. на нежитлове приміщення ? торговельний кіоск загальною площею 6,3 кв.м. по вул. Шосейній, 12/4, м. Миколаїв, Миколаївська область (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101).

У подальшому підприємцем Тесельком В.М. укладено з ТОВ Фірмою "Стів" договір від 05.10.2018, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2066, згідно якого відповідачем-2 відчужено спірний торговельний кіоск на користь відповідача-1.

На підставі указаного вище договору від 05.10.2018 № 2066 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис від 05.10.2018 № 28266461 про право власності ТОВ Фірми "Стів" на спірний торговельний кіоск (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101).

Разом із тим, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі № 915/1046/21, яка набрала законної сили в порядку, визначеному законодавством, встановлено, що належна ТОВ Фірмі "СТІВ" споруда, розміщена на спірній земельній ділянці, та на яку зареєстровано право власності, фактично є тимчасовою спорудою, а реєстрація права власності на цей кіоск у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як нежитлового приміщення, жодним чином не змінює статусу кіоску, як тимчасової споруди та не є підтвердженням того, що вказаний кіоск є об?єктом нерухомості.

Предметом позову у даній справі є встановлення обставин на підтвердження наявності або відсутності підстав для скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов?язання ТОВ Фірми "СТІВ" усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення торговельного кіоску по вул. Шосейній, 12/4 у м. Миколаєві.

З обставин, наведених в позовній заяві, вбачається, що правовою підставою для тверджень позивача про порушення відповідачами його прав є обставини здійснення відповідачем-2 самочинного будівництва на земельній ділянці, яка належить позивачеві.

Обставини пов?язані із правовідносинами самочинного будівництва чинним законодавством врегульовано наступним чином.

Відповідно до ч. 4 смт. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Частинами 1 та 4 ст. 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому ч. 2 вказаної статті визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Аналіз наведеної норми дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва: об?єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку; відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва; створення об??єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об?єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв?язку з будівництвом на земельній ділянці об?єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності дозвільної документації на будівництво спірних об?єктів і документів про виділення земельної ділянки.

Вказана правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 915/1376/17.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на земельній ділянці, яка у 2003 році передавалась підприємцю Тесельку В.М. в оренду за договором № 1814, були розташовані будь-які об?єкти нерухомого майна.

Із змісту зазначених вище рішень Миколаївської міської ради та договорів оренди, з урахуванням змін до них, вбачається, що позивачем надавалася в оренду підприємцю Тесельку В.М. земельна ділянка без права здійснення на ній забудови та без права оформлення права власності на нерухоме майно.

Таким чином, земельна ділянка не відводилася у користування відповідача-2 з метою здійснення на ній будь-якого будівництва.

Зазначений факт також встановлено постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 у справі № 915/1046/21 у спорі між тими самими сторонами.

Отже, будівництво на орендованій земельній ділянці здійснене самочинно.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вже було зазначено, ч. 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У силу ст.ст. 3, 169 та 172 ЦК України органи місцевого самоврядування є органами, через які територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов?язки як учасники цивільних відносин.

За змістом ст. 80 Земельного кодексу України суб?єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що земельна ділянка, яка передавалась підприємцю Тесельку В.М. в оренду за договором № 1814 належала та належить до земель комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, розпорядження якими здійснює Миколаївська міська рада, що не оспорюється сторонами.

Таким чином, позивач як орган, через який територіальна громада м. Миколаєва здійснює своє право власності, уповноважений здійснювати функції власника земельної ділянки, зокрема вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає підтвердженими обставини самочинного будівництва підприємцем Тесельком В.М. об?єкту нерухомості, відчуженого в подальшому на користь ТОВ Фірми "СТІВ" на земельній ділянці за кадастровим номером :01:005:0031, яка належить позивачеві, внаслідок чого позовні вимоги позивача можуть бути визнані обґрунтованими.

Разом з тим, згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено "недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказувала, що "застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що "ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)".

Відповідно до частини 2, пункту "б" частини третьої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У частині другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що "задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, в тому числі визнання недійсними договорів про відчуження майна".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що "визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18 (провадження № 61-19765св19) вказано, що "враховуючи, що об?єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_5 , який є предметом спору у цій справі, є об?єктом самочинного будівництва, то ефективним способом захисту порушених прав Дніпровської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такого будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. При цьому обставина щодо державної реєстрації права власності на цей об`єкт не спростовує факт самочинності зведення цього нерухомого майна, та наявності підстав для застосування статті 376 ЦК України".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що "за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи".

Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов?язується можливість матеріального об?єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14.

Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13.

Отже, у відносинах, які є предметом даного спору, ефективним способом захисту прав позивача як власника земельної ділянки є виключно позов про усунення перешкод в користуванні нею шляхом знесення самочинно збудованих об?єктів нерухомості.

За такого вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.10.2018, скасування державної реєстрації права власності та припинення за ТОВ Фірмою "Стів" права власності на торговельний кіоск (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 05.10.2018 №28266461), а також про скасування державної реєстрації права власності та припинення за підприємцем Тесельком В.М. права власності на торговельний кіоск (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 03.07.2018 № 26892523), ? задоволенню не підлягають.

Щодо решти позовних вимог суд приходить до наступного.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб?єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб?єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов?язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб?єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб?єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв?язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об?єктивного і прямо не опосередкований у суб?єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб?єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об?єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють, у тому числі, органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб?єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Землекористувачі зобов?язані, зокрема, забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та за свій рахунок приводити її у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком випадків незаконної зміни рельєфу не власником такої земельної ділянки (ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України).

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ст. 152 Земельного кодексу України).

Як убачається зі змісту ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов??язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов?язана відшкодувати витрати, пов?язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Приписами ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", у разі виявлення факту самочинного будівництва об?єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об?єкта та компенсацію витрат, пов?язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об?єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов?язаних із знесенням об?єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об?єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством. Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об?єкта здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Вищевказані норми кореспондуються з приписами ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України, позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Зокрема, відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, судом встановлено, що ТОВ Фірма "СТІВ" набуло права власності на торговельний кіоск у відповідності до договору купівлі-продажу від 05.10.2018 № 2066, укладеного з підприємцем Тесельком В.М.

Тобто, фактично у 2018 році ТОВ Фірма "СТІВ" стало власником торговельного кіоску загальною площею 6,3 кв.м. по вул. Шосейній, 12/4, м. Миколаїв, Миколаївська область. При цьому у даному випадку, відповідач-1 не є забудовником вказаного вище приміщення, а набув його на правових підставах (договір купівлі-продажу).

Разом із тим, у даній справі Миколаївською міською радою заявлено, зокрема, вимогу про зобов?язання ТОВ Фірми "СТІВ" усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою загальною площею 14 кв.м. (кадастровий номер :01:005:0031) шляхом знесення (демонтажу) торговельного кіоску по вул. Шосейній, 12/4 у м. Миколаєві.

Проте, суд зазначає, що позов про знесення самочинного будівництва може бути пред?явлений до особи, яка здійснила це будівництво, а оскільки відповідач-1 не є особою, яка здійснила самочинне будівництво, а став власником нежитлового приміщення за цивільно-правовою угодою, він не може бути в даному випадку, саме під час вирішення цієї позовної вимоги, відповідачем по справі і звернення до суду з такою позовною вимогою є передчасним.

Аналогічної правової позиції дотримано Верховним Судом у постанові від 15.02.2022 року у справі № 712/9407/20.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав (преамбула даного Закону), а також Порядком вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна визначаються, зокрема, Законом України, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 9 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" надано визначення поняттю реєстраційної дії та встановлені засади вказаної діяльності. Так, реєстраційна дія - це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об?єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов?язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Згідно з ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов?язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об?єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об?єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об?єкти та суб?єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Враховуючи вищевикладене, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов?язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19.

Наведене є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості "принципу внесення", в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов?язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб?єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

За такого позовна вимога про зобов?язання відповідача-1 усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою загальною площею 14 кв.м. (кадастровий номер :01:005:0031) шляхом знесення (демонтажу) торговельного кіоску по вул. Шосейній, 12/4 у м. Миколаєві також не підлягає задоволенню.

Ураховуючи викладене, суд визнає, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову Миколаївської міської ради належить відмовити.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд виходить з того, що, згідно ст. 129 ГПК України, у разі відмови у позові, судовий збір підлягає покладенню на позивача.

У судовому засіданні 19.12.2022, згідно з ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Миколаївської міської ради відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 29.12.2022.

Суддя Т.М. Давченко