РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2022Справа № 910/4316/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/4316/22

за позовом Приватного підприємства "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ"

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про визнання договору недійсним

За участю представників сторін:

від позивача: Гудима В.С.;

від відповідача: Гордієнко Н.П., Шевчук О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Приватне підприємство "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" про визнання договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те що, оспорюваний Договір про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 було укладено представником ОСОБА_1 з перевищенням наданих йому повноважень, всупереч інтересам ПП "АВТОЕНТЕРПРАЙЗ" та не відповідає справжньому волевиявленню позивача, як суб`єкта господарювання; фактично спрямований на задоволення особистих інтересів ОСОБА_1., що діяв в інтересах ТОВ "ІОНІТІ" єдиним власником якого він є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2022 відкрито провадження у справі № 910/4316/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 14.07.2022. Залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

В підготовчому засідання 14.07.2022 відкладено розгляд справи на 18.08.2022 за клопотанням представника відповідача, у зв`язку з недостатністю часу для підготовки відзиву на позовну заяву.

12.08.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує.

17.08.2022 через канцелярію суду від позивача отримано відповідь на відзив; від відповідача - повідомлення про неможливість виконання частини вимог ухвали суду.

В підготовчому засіданні 18.08.2022 відкладено розгляд справи на 15.09.2022 за клопотанням представника відповідача, у зв`язку з неотриманням останнім відповіді на відзив та необхідністю підготовки заперечень на відповідь на відзив.

09.09.2022 через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

Втім, підготовче засідання 15.09.2022 у справі № 910/4316/22 не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

22.09.2022 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 підготовче засідання у справі призначено на 20.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 відкладено підготовче засідання у справі на 27.10.2022.

25.10.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла заява з процесуальних питань (в порядку ст. 169 ГПК України).

Судове засідання 27.10.2022 о 15 год. 30 хв. не відбулося, у зв`язку знеструмленням електромережі суду та виходу з ладу серверу автоматизованої системи документообігу суду, що підтверджується відповідним актом від 27.10.2022.

Представники позивача та відповідача подали до суду заяви про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2022 закрито підготовче провадження у справі № 910/4316/22 та призначено справу до судового розгляду по суті.

22.11.2022 на електронну пошту суду від представника позивача надійшла заява з процесуальних питань (в порядку ст. 169 ГПК України).

24.11.2022 на електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 відкладено судове засідання у справі на 08.12.2022.

Присутні в судовому засіданні 08.12.2022 представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представники відповідача проти позову заперечили з посиланням на обставини, наведені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання черговий раз не з`явився.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

У судовому засіданні відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

18.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІОНІТІ" (як замовником) та Приватним підприємством "Автоентерпрайз" (як виконавцем) було укладено договір про надання послуг з розміщення обладнання, за умовами якого виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, визначених в окремих Актах приймання-передачі до цього договору, за адресами та на умовах, які визначаються в окремих Актах приймання-передачі до цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги.

За умовами п. 1.2, 1.3 договору, місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передачі. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання. Обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням.

Відповідно до пунктів 2.1.6., 2.1.7 договору, покладено на виконавця зобов`язання забезпечити підключення обладнання до електричної мережі та його безперебійне електричне живлення.

Згідно з пунктом 3.1 договору, за надані за договором послуги замовник щомісячно виплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 5,00 грн.), а також 1,00 грн. 20 коп. ( в т.ч. ПДВ - 20 коп.) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця Обладнання Замовника.

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання (у розмірі, визначеному у договорі № 0217), здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця, виключно після виставлення виконавцем відповідних рахунків (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору визначено, що винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний у таких рахунках.

У пункті 4.2. договору сторони погодили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Пунктом 5.4. договору встановлено, що у випадку будь-якого порушення відповідачем умов даного договору, що призвело до неможливості використання позивачем для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2020 року включно (пункт 6.1 договору).

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору від 18.12.2019 позивач посилався на те, що ПП "Автоентерпрайз" не надавало ОСОБА_1 повноважень на укладення договору з ТОВ "ІОНІТІ" від 18.12.2019 без погодження його умов з директором підприємства. Крім того, позивачем не видавалась довіреність на укладення оспорюваного правочину без погодження його умов з директором ПП «Автоентерпрайз», та в подальшому не схвалювало цього правочину. Також, позивач вказував. Що він не мав наміру та підстав для укладення оспорюваного правочину, оскільки він не відповідає господарським інтересам підприємства. Позивач наголошує, що оспорюваний договір було укладено всупереч інтересам підприємства, оскільки такий правочин не відповідає справжньому волевиявленню, а спрямований на задоволення особистих інтересів представника ОСОБА_1 , який фактично діяв в інтересах ТОВ "ІОНІТІ", укладений на заздалегідь невигідних умовах для довірителя, внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, з метою незаконного привласнення майна ПП «Автоентерпрайз», та створення штучних підстав для стягнення з позивача коштів з метою незаконного збагачення.

Фактично, позивач стверджує у позові про те, що оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі загальних засад цивільного судочинства (п. 6 ст. 3 ЦК України), а також ст. 203, 215, 232, 238, 241, 1003 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, в силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави заявленого позову про визнання договору недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником в своїх особистих інтересах з перевищенням повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах.

Відповідно до ст. 238 Цивільного кодексу України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (ст. 241 ЦК України).

Сторонами доведено суду, що оспорюваний правочин не є єдиним, що був укладений ОСОБА_1 в інтересах ПП "Автоентерпрайз" на підставі довіреності від 05.07.2019.

Щодо тверджень позивача про не уповноваження ОСОБА_1 укладати спірний правочин, суд зазначає таке.

Так, за змістом наданої ПП "Автоентерпрайз" копії довіреності від 05.07.2019, виданої на ім`я ОСОБА_1 , останній уповноважений позивачем бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах позивача, додаткових угод та додатків до таких договорів від імені та в інтересах позивача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Для цього ОСОБА_1 надано право від імені ПП "Автоентерпрайз" укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана терміном до 31.12.2019.

Разом з тим в матеріалах справи наявна копія довіреності, видана ПП "Автоентерпрайз" на ім`я ОСОБА_1 , якою уповноважено останнього бути представником Приватного підприємства "Автоентерпрайз" в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені ПП "Автоентерпрайз". Для цього ОСОБА_1 надається право від імені ПП "Автоентерпрайз" укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені ПП "Автоентерпрайз", а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності.

Також, використання ОСОБА_1 саме цієї довіреності підтверджено, зокрема, листами ТОВ «Богдан-Авто Поділ» та ТОВ «Фінкомінвест», копії яких наявні в матеріалах справи, що додатково підтверджує використання вказаною особою відповідного документа для здійснення представництва.

При цьому, жодних обмежень повноважень ОСОБА_1. щодо укладення договорів, у тому числі шляхом їх письмового чи будь-якого іншого погодження, - вищенаведеною довіреністю не встановлено. Таким чином, оспорюваний Договір укладався в інтересах ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» спеціально уповноваженою ним особою.

Як вбачається із преамбули договору про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019, підписантом від імені ПП "Автоентерпрайз" значиться ОСОБА_1. (уповноважений представник), який діяв на підставі наказу № 17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, виданій директором ПП "Автоентерпрайз" Ніконовим Д. А.

Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявною в матеріалах справи, директором ПП "Автоентерпрайз" на день укладення спірного договору про надання послуг від 18.12.2019 був Ніконов Д. А .

При цьому згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП "Автоентерпрайз" станом на дату укладення спірного договору (18.12.2019) відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (Ніконова Д. А.) щодо представництва юридичної особи, у тому числі і щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.

Також із наявного в матеріалах справи наказу директора ПП "Автоентерпрайз" Ніконова Д. А. № 17/07 від 05.07.2019 вбачається, що ним було видане розпорядження:

- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП "Автоентерпрайз" додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;

- видати уповноваженому представнику ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_1. довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.

Отже, судом встановлено, що представник ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_1. мав право та повноваження укладати договір про надання послуг від 18.12.2019 від імені ПП "Автоентерпрайз" на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором ПП "Автоентерпрайз" Ніконовим Д. А., а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи ПП "Автоентерпрайз" про те, що договір про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 позивач не укладав, а його представник ( ОСОБА_1 ) підписав цей договір з перевищенням повноважень, - судом відхиляються як необґрунтовані, оскільки факт укладення вказаного договору підтверджується не лише підписами сторін договору, а й обставинами щодо подальшого його схвалення сторонами (виконання договору надання послуг, передача ПП "Автоентерпрайз" обладнання, його розміщення та обслуговування останнім), і наявні у справі докази в сукупності є більш вірогідними в підтвердження обставини укладення оспорюваного правочину, аніж доводи позивача про йог не укладення.

Суд констатує, що довіреність, видана ОСОБА_1 , є окремим правочином, який діяв з 05.07.2019 по 31.12.2019, і станом на день прийняття рішення - не визнаний недійсним. Протилежного позивачем, в розумінні ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, не доведено, а матеріали справи - не містять.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

З огляду на вищенаведене, суд зазначає, що матеріали справи в сукупності свідчать про те, що наведена ТОВ «ІОНІТІ» сукупність доказів очевидно є більш вірогідною, ніж одна довіреність, надана ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» до матеріалів справи.

Таким чином, з урахуванням зазначених положень процесуального закону, належним є висновок про наявність у ОСОБА_1 достатніх повноважень для укладання договору.

Відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України, правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом встановлено, що ПП "Автоентерпрайз" було вчинено ряд дій щодо прийняття договору до виконання, зокрема про фактичне виконання Договору свідчить акт приймання-передачі від 18.12.2019, згідно з яким ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» надало місце для розміщення обладнання ТОВ «ІОНІТІ».

Також, доводи відповідача про те, що змістом довіреності від 05.07.2019 не передбачено підписання ОСОБА_1 саме актів на виконання укладених договорів - судом відхиляється з огляду на те, що за змістом виданої довіреності ОСОБА_1 надано право від імені ПП "Автоентерпрайз" укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах), а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності, а виконання дій по підписанню відповідного акту - є складовою виконання угоди, що узгоджується і з змістом довіреності.

Зокрема, зазначене в Договорі обладнання належить ТОВ «ІОНІТІ» на праві користування, що підтверджується:

- видатковими накладними №212 від 18.12.2019, №ЛНА-000052 від 21.08.2018 про придбання цього обладнання у ТОВ «Олександр Перемежко та партнери»;

- договором оренди пристроїв для заряджання електромобілів №25-06/2018-01 від 25.06.2018 та актом приймання-передачі майна від 18.12.2019 до нього, згідно з яким ТОВ «Олександр Перемежко та партнери» передало, а ТОВ «ІОНІТІ» прийняло обладнання в користування;

- наказами ТОВ «ІОНІТІ» №М025119, №М959155 від 18.12.2019 про постановку на облік обладнання, орендованого у ТОВ «Олександр Перемежко та партнери».

В подальшому зазначене обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AECharginPoint), адміністрованій групою компаній АВТОЕНТЕРПРАЙЗ, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнанням електроенергії та грошових коштів, що надходили від споживачів, що підтверджується копією наданого суду електронного листування уповноваженої особи ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» з ОСОБА_1., в якій представник ПП «АВТОЕНТЕРПРАЙЗ» направляв електронний документ про списання з акаунта ТОВ «ІОНІТІ» грошових коштів за обслуговування станцій №774, 1032 на земельній ділянці, належній ТОВ «БАХУС АГМ», яке приймається в якості доказу згідно з приписами частини 3 статті 96 Господарського процесуального кодексу України.

Також розміщення обладнання ТОВ «ІОНІТІ» за адресою: м. Київ, пр. Мінський, 20А (за місцем розташування ресторану «Forest Club»), підтверджується електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ «ІОНІТІ», а останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AEChargingPoint) був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ «ІОНІТІ» у доступі до аканту, і у звіті відображені відомості про облік зарядних пристроїв під обліковими найменуваннями « 0774 IONITY by AE CHAdeMO (80A) Ресторан Forest Club», « 1032 IONITY by AE type 2 (40A*3) / type 1 (40A) Ресторан Forest Club».

Також, з матеріалів справи вбачається, що 13.08.2020 представниками ТОВ "Іоніті" за участю директора ТОВ "Іоніті" Гулея С. В. та монтажника електричного устаткування ОСОБА_2 було здійснено обстеження обладнання за адресою: м. Київ, проспект Мінський, 20А, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що представниками відповідача був складений відповідний акт обстеження від 13.08.2020, який наявний у матеріалах справи.

Також, 15.12.2020 працівниками ТОВ "Іоніті" було здійснено повторне обстеження обладнання, в ході якого згідно Акту обстеження від 15.12.2021 зафіксовано не усунення ТОВ "Автоентерпрайз" порушень Договору.

Згідно Акту обстеження від 15.12.2020 можливість використання обладнання ТОВ "Іоніті" у власній господарській діяльності після відключення, зафіксованого актом від 13.08.2020, не відновлено.

За таких обставин, у зв`язку із виявленим фактом неможливості використання обладнання, розташованого за адресою: проспект Мінський, 20А, внаслідок його відключення без згоди ТОВ "Іоніті", останнє звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій (штраф), з підстав порушення ПП "Автоентерпрайз" умов оспорюваного договору. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 року у справі № 910/14829/20 встановлено факт порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договору від 18.12.2019, позовні вимоги ТОВ "Іоніті" про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій задоволено.

Також ТОВ "Іоніті" звернулося до господарських судів із рядом позовів про стягнення з ПП "Автоентерпрайз" штрафних санкцій (штраф), з підстав порушення ПП "Автоентерпрайз" умов відповідних договорів.

Так, відповідно до відомостей КП "ДСС" в провадженні Господарського суду міста Києва перебувало ряд справ за позовом ТОВ "Іоніті" до ПП "Автоентерпрайз" про стягнення штрафу та за позовом ПП "Автоентерпрайз" до ТОВ "Іоніті" про визнання правочину у формі договору недійсним.

За наслідком розгляду відповідних позовних заяв, судом відмовлено у задоволенні позовів ПП "Автоентерпрайз" до ТОВ "Іоніті" про визнання договору недійсним, при цьому задоволено позови ТОВ "Іоніті" до ПП "Автоентерпрайз" про стягнення штрафу (910/12774/21, 910/15859/20, 910/12775/21, 910/12776/21, 910/20185/21, 910/20186/21, 910/20198/21, 910/2815/22, 910/4462/22), з огляду на встановлення порушень відповідних договорів.

При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що у справах 910/12774/21, 910/12775/21, 910/12776/21, 910/20185/21, 910/20186/21, 910/20198/21, 910/2815/22, 910/4462/22 судами був встановлений факт порушення ПП "Автоентерпрайз" умов договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, з огляду на що, суд зауважує, що судами надано оцінку та прийнято договори, укладені представником ОСОБА_1. на підставі спірної довіреності.

Такі договори були типовими щодо спірного договору у даній справі.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов`язковість виконання усіма суб`єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судові рішення у справах, які перелічені вище, в тому числі, які набрали законної сили, не можуть бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть ним суперечити.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України, якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Отже, доводи ПП "Автоентерпрайз" в цій частині є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не були доведені належними та допустимими доказами, а також спростовуються поданими відповідачем доказами.

Також суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні доводи позивача про те, що підпис на довіреності ОСОБА_1. від 05.07.2019 не належить директору ПП "Автоентерпрайз" Ніконову Д.А. , зважаючи на висновки Харківського НДЕКЦ судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 та судово-технічної експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2021.

Судом встановлено, що предметом судово-почеркознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/15134-ПЧ від 20.07.2021 були питання ідентифікації підпису від імені Ніконова Д. А. на іншій довіреності, виданій 01.12.2019 іншій особі ( Войтову В.В. ), тобто зазначений доказ не стосується даної справи. При цьому, під час проведення експертизи № СЕ-19/121-21/15118-ДД від 12.07.2019 на вирішення експерту Харківського НДЕКЦ не ставилось питання про приналежність Ніконову Д.А. підпису на довіреності ПП "Автоентерпрайз" від 05.07.2019, тому і висновок цього дослідження не може бути взятий судом до уваги.

Варто зазначити, що жодних обмежень повноважень Пальшина Ю.I. згідно спірної довіреності не передбачено.

З усього вищенаведеного вбачається, наявність у ОСОБА_1 достатніх повноважень для укладання спірного договору від імені ПП "Автоентерпрайз".

Стосовно доводів позивача про те, що спірний договір від 18.12.2019 був підписаний ОСОБА_1 виключно на свою користь та з метою отримання майна ПП "Автоентерпрайз", що свідчить про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ТОВ "Іоніті" на укладення спірного договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 роз`яснив, що кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов: від імені однієї із сторін правочину виступав представник; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості; настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють; наявність причинного зв`язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

У той же час, позивач під час розгляду справи у суді будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів наявності факту зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ТОВ "Іоніті" не надав, як не довів належними засобами доказування і наявність умислу обох сторін правочину від 18.12.2019 на його укладення шляхом зловмисної домовленості, а також не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін.

Крім того, позивач посилався на відсутність повноважень на підписання спірного договору у представника ПП "Автоентерпрайз" ОСОБА_1 , проте, такі обставини виключають одну з наведених ознак укладення договору за зловмисною домовленістю.

Доводи ПП "Автоентерпрайз" про те, що "дублікат" договору надання послуг від 18.12.2019 був підписаний ОСОБА_1 , який є власником та засновником ТОВ "Іоніті", що фактично свідчить про укладення ОСОБА_1 цього договору на свою користь, суд вважає припущеннями позивача, не підтвердженими належними доказами. Оскільки, відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення учасника ТОВ "Іоніті"№ 9 від 07.05.2020, ОСОБА_1 став учасником ТОВ "Іоніті" лише 07.05.2020, тобто після укладення спірного правочину, а на момент укладення договору від 18.12.2019 ОСОБА_1 не був ні учасником ТОВ "Іоніті", ні його керівником.

Наданий позивачем витяг з Бази даних "Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг" про реєстрацію ОСОБА_1 за ТОВ "Іоніті" знака "IONITY", що, на думку позивача, свідчить про укладення ОСОБА_1 спірного договору в своїх інтересах, не спростовує указаних висновків суду, як і не свідчать про зловмисну домовленість ОСОБА_1 із ТОВ "Іоніті".

Зазначене, в сукупності, виключає можливість застосування ст. 232 Цивільного кодексу України стосовно оспорюваного правочину, як підставу для визнання його недійсним за наведених позивачем обґрунтувань.

Щодо тверджень позивача про удаваність договору надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 статті 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України ).

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Позивач вважає, що спірний договір про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 укладався для стягнення штрафних санкцій з ПП "Автоентерпрайз". Однак, суд відхиляє такі доводи позивача, оскільки жодних доказів цим обставинам, зокрема, наявності домовленості сторін на укладення договору про стягнення штрафних санкцій, ПП "Автоентерпрайз" - не надано в розумінні приписів ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України.

Суд також відхиляє як підставу недійсності оспорюваного правочину, посилання позивача на фіктивність такого з огляду на відсутність ознак його оплатності, з урахуванням наступного.

Згідно зі ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц та Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Таким чином, для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: - вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; - такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; - метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором.

Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 909/330/16, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/3938/18).

Проте, судом вже були встановлені обставини реального виконання спірного договору та настання правових наслідків його укладення, що, зокрема, підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 18.12.2019, а також неналежністю виконання цього договору з боку ПП "Автоентерпрайз". Указані обставини свідчать про відсутність такої ознаки фіктивного правочину, як ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

Щодо тверджень позивача про відсутність оплат за спірним договором, то суд приймає до уваги п. 3.3, 3.4 договору, відповідно до яких винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється виключно після виставлення виконавцем рахунків, і сплачується протягом 10 банківських днів замовником. Тобто, вказаними умовами сторони погодили, що внесення ТОВ "Іоніті" оплати за надані позивачем послуги, прямо залежить від виставлення ПП "Автоентерпрайз" рахунків за надані ним послуги, які останнім замовнику - не направлялись.

Крім того, згідно з п. 3.5 договору, сторони домовилися, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Також із преамбули спірного договору вбачається, що його було укладено з урахуванням договору між ПП "Автоентерпрайз" та ТОВ "Бахус АГМ" від 05.12.2016 № 0217, та як пояснив представник ТОВ "Іоніті" у відзиві на позов, саме на території відповідного закладу, власником якого є ТОВ «Бахус АГМ» (м. Київ, пр-т Мінський , 20А) було розміщене обладнання, що є предметом спірного договору, а тому порядок сплати за спірним договором залежав від порядку розрахунків за договором, укладеним з ТОВ «Бахус АГМ», що підтверджується наявними у матеріалах справи електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ "Іоніті".

Суду доведено, що останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE, був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ "Іоніті" у доступі до акаунту.

Отже, сторони на власний розсуд погодили умови оплатності договору, виходячи з принципу свободи договору.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів щодо умислу обох сторін на укладення фіктивного правочину, який у них виник до укладення спірного договору, та наявність правових наслідків за цим договором, суд вважає, що підстав для визнання правочину фіктивним немає.

Крім того, суд також враховує і те, що наявність судового провадження у господарській справі № 911/3597/21, яка перебуває в провадженні Господарського суду Київської області, жодним чином не впливає на висновки суду у даній справі, оскільки провадження у справі №911/3597/21 триває і на момент проголошення даного рішення - не завершено.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи були надані відомості про закриття кримінального провадження №0002794 від 15.09.2020 за ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України («Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів»), на яке позивач посилався як таке, що підтверджує недобросовісність ОСОБА_1. При цьому, суд враховує, що позивачем не наданий відповідний вирок суду, що набрав законної сили, а отже, відповідний факт також не підтверджено позивачем належними доказами, що узгоджується з приписами ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання від 18.12.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди.

При цьому, суд дійшов висновку, що доводи позивача про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, - є недоведеними та безпідставними.

Стосовно інших доводів учасників справи в частині визнання договору недійсним, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 79 Кодексу передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважаться доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наведена ТОВ "Іоніті" сукупність доказів очевидно є більш вірогідною, ніж доводи та докази, наведені ПП "Автоентерпрайз".

Всі інші доводи, заяви пояснення та клопотання учасників справи суд відхиляє, як такі, що не впливають на рішення про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням зазначених положень ГПК України, суд прийшов до висновку про відсутність обумовлених законом підстав для визнання укладеного між ТОВ "Іоніті" та ПП "Автоентерпрайз" Договору від 18.12.2019 недійсним, у зв`язку з чим відмовляє в задовленні позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 26.12.2022.

Суддя А.І. Привалов