ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року м.Дніпро Справа № 912/318/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузнецова В.О.,

суддів Коваль Л.А., Чередка А.Є.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2022 (повне рішення складено 17.06.2022, суддя Бестаченко О.Л.) у справі

за позовом ОСОБА_1 , м.Мала Виска, Кіровоградська область

до відповідача-1 ОСОБА_2 , м.Мала Виска, Кіровоградська область

відповідача-2 ОСОБА_3 , м.Мала Виска, Кіровоградська область

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст і підстави позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове", укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому в графі "дата укладення" зазначено 2012 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в 2021 році їй стало відомо про існування договору купівлі-продажу корпоративних прав, який нібито було укладено її чоловіком - ОСОБА_3 , за яким корпоративні права на 100% фермерського господарства "Степове" було відчужено на користь громадянина ОСОБА_2 . Позивач вважає такий договір недійсним з моменту його укладання у зв`язку із тим, що своєї згоди на продаж спільного сумісного майна подружжя вона не надавала.

ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2022 у даній справі в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 25 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення місцевого господарського суду мотивована посиланням на те, що враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 57, ст. 62 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, станом на день укладення спірного договору купівлі-продажу частки статутного капіталу Фермерського господарства "Степове" (в 2012 році), право власності на корпоративні права Фермерського господарства "Степове" було особистою власністю ОСОБА_3 , а тому на нього не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання ОСОБА_2 послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, витрати на правову допомогу у сумі 25 000,00 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи.

ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи

3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументуючи апеляційну скаргу заявниця посилається на те, що статутний капітал створений ОСОБА_3 у 2012 році та був предметом оскаржуваного договору, а тому необхідно встановити факт перебування власника майна у зареєстрованому шлюбі під час створення цього майна та під час продажу цього майна.

Статутний капітал фермерського господарства "Степове" було створено у 2012 році, тому позивач не погоджується із висновком судом першої інстанції про те, що предмет оспорюваного правочину було набуто відповідачем ОСОБА_3 ще у 2010 році на підставі договору дарування.

Скаржниця вважає, що для вирішення справи по суті заявлених вимог суду необхідно встановити факт обізнаності відповідача (контрагента за договором) з тим фактом, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. В даному випадку відповідач Авсейцев не заперечує цього факту.

Щодо застосування позовної давності, ОСОБА_1 вказує, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 Цивільного кодексу України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Позивач довідалась про наявність оспорюваного договору в 2021 році, ознайомившись з судовим рішенням у справі №912/96/21.

3.2 Доводи інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.

ОСОБА_2 вважає, що господарський суд дійшов вірного висновку, що право власності ОСОБА_3 на корпоративні права фермерського господарства "Степове" хоч і були набуті під час шлюбу зі ОСОБА_1 , але на підставі нотаріально посвідченого договору безоплатної передачі корпоративних праві від 29.01.2010, який по суті є договором дарування. Право власності на корпоративні права фермерського господарства "Степове" було особистою власністю ОСОБА_3 , а тому на нього не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Щодо відсутності у позивача права власності на частку в статутному капіталі ФГ "Степове" та права з частки, тобто корпоративних прав на господарство та неможливість віднесення даного спору до корпоративних, відповідач вказує, що враховуючи специфіку правової природи фермерського господарства як юридичної особи, внаслідок створення статутного капіталу ФГ "Степове" ОСОБА_3 не набував корпоративних прав на господарство "прав з частки" (а відтак, таких корпоративних прав не могла набути і позивач - ОСОБА_1 ), а лише створив статутний фонд господарства у розмірі 1 500,00 грн та вніс до нього кошти в сумі 1 500,00 грн, набувши таким чином "права власності на частку" та можливість відчуження цього права.

Жодних активних дій щодо набуття права власності на частку (частину частки) статутного капіталу ФГ "Степове", створену ОСОБА_3 та набуття відповідних корпоративних прав "з частки" ФГ "Степове" ОСОБА_1 не вчиняла, відповідних прав щодо господарства не набувала та за собою не реєструвала.

ОСОБА_2 зазначає про відсутність конфлікту інтересів та про фактичну відсутність спору між подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_3 щодо продажу частки статутного капіталу ФГ "Степове". Дії відповідача ОСОБА_3 (визнання позову, посилання на обставини, які вже було спростовано судами при розгляді іншої справи, навмисне введення суду в оману щодо фактичних обставин справи) та дії позивача ОСОБА_1 (подання позову, який має явно штучний характер та за фактичної відсутності спору між нею та її чоловіком щодо розподілу та/або відчуження майна) вказують на спільність неправомірних дій подружжя ОСОБА_4 , направлених на відібрання права власності на частку та корпоративних прав засновника ФГ "Степове" у її законного набувача - ОСОБА_2 .

Обраний позивачем спосіб захисту - визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ФГ "Степове", на думку відповідача, не є належним та ефективним способом захисту позивача, оскільки, навіть за умови задоволення позову, позивач не відновить корпоративні права на господарства та не набуде відповідних корпоративних прав.

Відповідач стверджує, що він є добросовісним набувачем права власності на частку статутного капіталу ФГ "Степове" та відповідних корпоративних права, отже, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Зважаючи на той факт, що кошти, отримані ОСОБА_3 за оскаржуваним договором купівлі - продажу частки в статутному капіталі ФГ "Степове" були використані подружжям ОСОБА_4 спільно та в інтересах сім`ї, тому вказаний договір є таким, що укладений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, а отже й зобов`язання за цим договором (передача права власності на частку 100% статутного капіталу ФГ "Степове") виникли в обох із подружжя ОСОБА_4 .

Щодо строків позовної давності ОСОБА_2 зазначає, що позивач та її чоловік були беззаперечно обізнані з фактом зміни засновника та голови ФГ "Степове" та переходу цих прав саме до відповідача ОСОБА_2 з 11.06.2021, тому до позовних вимог позивача підлягає застосуванню строк позовної давності, який закінчився ще 11.06.2015.

ІV. Апеляційне провадження

4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2022 для розгляду апеляційної скарги визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Кузнецов В.О., судді Коваль Л.А., Чередко А.Є.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 07.07.2022 відкладено вирішення питання щодо прийняття апеляційним господарським судом певного процесуального рішення з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2022 до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №912/318/22.

До суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 19.07.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2022; призначено справу до розгляду на 25.08.2022 на 11 годин 30 хвилин.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 25.08.2022 розгляд справи відкладено до 13.10.2022 на 11:00 годин.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 13.10.2022 розгляд справи відкладено до 24.11.2022 на 10:30 годин.

У зв`язку із аварійними/екстренними відключеннями енергопостачання у м. Дніпрі в Центральному апеляційному господарському суді була відсутня електроенергія, що унеможливило проведення судового засідання 24.11.2022 та розгляд апеляційної скарги у даній справі не відбувся.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 29.11.2022 призначено справу до розгляду на 22.12.2022 на 12 годин 00 хвилин в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду (зал судового засіданні №415а) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua/).

22.12.2022 у судове засідання з`явилися представники сторін (в режимі відеоконференції), які надали відповідні пояснення.

22.12.2022 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 07.10.1973 НОМЕР_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища ОСОБА_4 .

Доказів припинення чи визнання недійсним шлюбу суду не подано.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21 за позовом ОСОБА_3 до фермерського господарства "Степове", ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майна фермерського господарства "Степове", як цілісного майнового комплексу, до складу якого входить майно, набуте фермерським господарством на підставах, що не заборонені законом, в тому числі майно (рухоме та нерухоме), що належить фермерському господарству, право оренди земельних ділянок, майнові права та інші права, що належать фермерському господарству; зобов`язання уповноваженого суб`єкта державної реєстрації за Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" вчинити необхідні реєстраційні дії щодо реєстрації за ОСОБА_3 прав єдиного засновника Фермерського господарства "Степове" містить преюдиційні факти, встановлені щодо ОСОБА_3 .

Зазначеним рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 по справі №912/96/21 встановлено: "відповідно до нотаріально посвідченого договору безоплатної передачі корпоративних прав від 29.01.2010, укладеного між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний), дарувальник безоплатно передав, а обдаровуваний прийняв в дар корпоративні права на ФГ "Степове" на умовах визначених у договорі. Зазначені корпоративні права належать дарувальнику на підставі статуту (п. 1 договору). Під корпоративними правами, зазначеними в п.1 договору, розуміється право на управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно до вимог чинного законодавства (п. 2 договору).

Згідно рішення засновника ФГ "Степове" № 3 від 01.02.2010, ОСОБА_3 приступив з 01.02.2010 до виконання прав засновника та голови фермерського господарства "Степове" у зв`язку з передачею корпоративних прав на умовах, викладених у договорі від 29.01.2010.

Згідно статуту ФГ "Степове", затвердженого рішенням єдиного засновника № 3 від 01.02.2010, засновником господарства є ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення ОСОБА_3 від 13.04.2012, прийнятого ним як єдиним засновником ФГ "Степове" було вирішено створити статутний капітал господарства у сумі 1500,00 грн та затвердити відповідні зміни до статуту господарства.

Відповідно до Змін до статуту фермерського господарства "Степове", затверджених рішенням єдиного засновника від 13.04.2012 та зареєстрованих 17.04.2012, було доповнено розділ 6 статуту, зокрема пунктами 6.11 "Статутний капітал Господарства та його розподіл між засновниками та членами Господарства", відповідно до п. 6.11.1 якого, у господарстві створюється статутний капітал в сумі 1500,00 грн та згідно п. 6.11.2 Засновники та члени вносять частки до статутного капіталу та володіють частками у Статутному капіталі Господарства у наступному співвідношенні: ОСОБА_3 - 1500,00 грн, що складає 100% статного капіталу господарства".

Крім того, пунктом 6.11.3 вказаних Змін до статуту було визначено, що частка в статутному капіталі може бути відчужена засновником чи членом Господарства іншим особам за власним рішенням.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 17.04.2012, засновником ФГ "Степове" зазначено ОСОБА_3 із розміром внеску до статутного капіталу 1500,00 грн.

В подальшому між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частки статутного капіталу ФГ "Степове", відповідно до п.1.1 якого продавець зобов`язується передати 100% статутного капіталу ФГ "Степове" у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти у власність 100% статутного капіталу ФГ "Степове" і оплатити обговорену грошову суму, встановлену за домовленістю сторін.

Відповідно до п.2.1 договору розрахунки за цим договором здійснені у готівковій формі шляхом сплати покупцем визначено у п.1.4 цього договору суми продавцю, згідно з належною йому часткою, які він отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчуження 100% статутного капіталу ФГ "Степове", які зазначені у п.1.2 цього договору (п.2.2 договору).

Право власності на 100% статутного капіталу ФГ "Степове", що зазначені у п.1.2 цього договору, переходить до покупця з моменту державної реєстрації змін до установчих документів ФГ "Степове" (п.4.2 договору).

З моменту державної реєстрації змін до установчих документів ФГ "Степове", продавець втрачає всі права та обов`язки щодо відчужуваної частини статутного капіталу ФГ "Степове", що були обумовлені статусом засновника цього господарства (п.4.3 договору).

З моменту державної реєстрації відповідних змін до установчих документів ФГ "Степове" відбувається одночасний перехід до покупця всіх прав та обов`язків, що належали продавцю, як засновнику ФГ "Степове" (п.4.4 договору).

Матеріали реєстраційної справи містять: оригінал договору купівлі-продажу частки статутного капіталу ФГ "Степове", в якому в графі "дата укладення" зазначено 2012 рік, Статут в редакції 2012 року, зареєстрований 11.06.2012, згідно з яким засновником господарства є ОСОБА_2 , а також рішення єдиного засновника селянського (фермерського) господарства "Степове" ОСОБА_2 про звільнення з 11.06.2012 ОСОБА_3 з посади голови селянського (фермерського) господарства "Степове" за його власним бажанням від 11.06.2012, з яким ОСОБА_3 ознайомився 11.06.2012.

ОСОБА_1 зазначає, що ознайомившись із судовим рішенням у справі №912/96/21, її чоловік ОСОБА_3 повідомив її про обставини, встановлені судом у цій справі. До 2021 року позивачка вважала, що господарство передано в оренду до травня 2022 року.

4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи та надані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Апеляційний господарський суд зауважує, що в силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до частини першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктивного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору (договорів) недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність у позивача порушеного права чи інтересу в результаті укладення спірного правочину (правочинів).

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду із вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки статутного капіталу фермерського господарства "Степове", укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якому в графі "дата укладення" зазначено 2012 рік. Підставою позову є укладення договору щодо розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, чоловіком без згоди дружини.

За змістом абзацу першого частини першої статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу (частини перша, друга статті 81 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 83 Цивільного кодексу України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Отже, Цивільний кодекс України не містить вичерпного переліку організаційно-правових форм юридичних осіб та не обмежує їх створення виключно у формі товариств та установ, адже передбачає можливість їх створення і в інших встановлених законом формах.

Відповідно до частин першої, другої статті 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності.

Частиною третьою статті 63 Господарського кодексу України визначено, що залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 63 Господарського кодексу України корпоративне підприємство утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб. Особливості правового статусу унітарних і корпоративних підприємств встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За змістом наведеної норми корпоративними є не тільки кооперативні підприємства та підприємства, що створюються у формі господарського товариства, але й інші підприємства, особливості правового регулювання та статусу яких визначається Господарським кодексом України та іншими законодавчими актами.

Згідно із частинами першою, третьою статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 114 Господарського кодексу України фермерське господарство є формою підприємництва громадян з метою виробництва, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції. Відносини, пов`язані із створенням та діяльністю фермерських господарств, регулюються цим Кодексом, а також законом про фермерське господарство, іншими законами.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України (частина четверта статті 1 Закону України "Про фермерське господарство").

Відповідно до статті 19 Закону України "Про фермерське господарство" до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частинами першою, третьої статті 20 Закону України "Про фермерське господарство" майно фермерського господарства належить йому на праві власності. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом.

Аналіз положень Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про відсутність в ньому норм, які б розкривали поняття частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, прав, які надаються нею (корпоративні права), в тому числі порядок виділення та продажу частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства в примусовому порядку.

Такі норми також відсутні й у інших нормативно-правових актах, які регулюють відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств.

Питання відчуження часток та виходу члена зі складу фермерського господарства не врегульоване ані статутом ФГ «Степове», ані Законом України «Про фермерське господарство», ані іншими нормативними актами. Тому відповідно до частини першої статті 8 Цивільного кодексу України до вказаних правовідносин слід застосувати правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У постанові від 21.01.2020 у справі № 908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом України «Про фермерське господарство».

Частиною шостою статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» закріплено лише право члена фермерського господарства на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або в разі припинення членства у фермерському господарстві, розмір та порядок отримання якої визначаються статутом фермерського господарства.

На виконання вимог апеляційного господарського суду ОСОБА_2 надано копію договору безоплатної передачі корпоративних прав (договір дарування) від 29.01.2010, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 .

Колегія суддів, за відсутністю заперечень учасників справи, приймає до уваги вказаний договір від 29.01.2010.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 29.01.2010 між ОСОБА_7 (далі-дарувальник) та ОСОБА_3 (далі - обдаровуваний) укладено договір безоплатної передачі корпоративних прав (договір дарування), за умовами якого дарувальник передав, а обдаровуваний прийняв в дар корпоративні права на фермерське господарство "Степове".

Під корпоративними правами, зазначеними в п.1 договору, розуміється право на управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно до чинного законодавства (п.2 договору від 29.01.2010).

З моменту укладення договору до обдаровуваного переходять усі права засновника господарства, передбачені його статутом (п.3 договору від 29.01.2010).

На підставі рішення засновника ФГ "Степове" № 3 від 01.02.2010 ОСОБА_3 приступив до виконання прав засновника та голови господарства.

Відповідно до статуту фермерського господарства "Степове", затвердженого рішенням засновника №3 від 01.02.2010, засновником господарства є ОСОБА_3 .

Рішенням засновника фермерського господарства "Степове" від 13.04.2012 було вирішено створити статутний капітал господарства у сумі 1 500,00 грн та затвердити відповідні зміни до статуту господарства.

Таким чином, ОСОБА_3 утворив статутний капітал фермерського господарства "Степове" у сумі 1 500,00 грн, у якому йому належить частка у розмірі 100%.

Законом України "Про фермерське господарство" (станом на час виникнення спірних правовідосин) не передбачено створення статутного капіталу (його частки). Таке поняття міститься у нормах Закону України "Про господарські товариства" (станом на час виникнення спірних правовідосин), тому суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що законом не заборонено створення статутного капіталу фермерського господарства, колегія суддів приходить до висновку, що "корпоративні права", які отримані ОСОБА_3 за договором дарування у 2010 році не мають ніякого відношення до утворення статутного капіталу фермерського господарства, яке у спірних правовідносинах первинно.

Статутний капітал фермерського господарства складається з грошових коштів, що внесені учасником. Ці гроші, до їх внесення до статутного капіталу господарства, належали на праві власності ОСОБА_3 , який на час їх вкладення до статутного капіталу господарства перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .

В матеріалах справи відсутні докази, що 1 500,00 грн, внесені ОСОБА_3 до статутного капіталу фермерського господарства "Степове", є його особистою власністю.

Таким чином, грошові кошти у розмірі 1 500,00 грн, внесені ОСОБА_3 до статутного капіталу фермерського господарства "Степове" є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 .

За змістом частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 2 Сімейного кодексу України встановлено, що цей Кодекс регулює, зокрема, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 Сімейного кодексу України).

Згідно з положеннями глав 7 та 8 Сімейного кодексу України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст.177 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст.190 Цивільного кодексу України визначено, що майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Отже, в розумінні ст.190 Цивільного кодексу України, частка в статутному капіталі є майном, як особливим об`єктом цивільних прав.

Відповідно до ст.62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами першою, третьою статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, другою та третьою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Тобто, якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою з ним.

Тлумачення наведених норм, що визначають порядок розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, свідчить, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується (схожий за змістом висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18).

Така презумпція може бути спростована, і один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Колегія суддів враховує, що з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу до статутного капіталу фермерського господарства таке майно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя (близький за змістом висновок щодо правового режиму майна подружжя, переданого до статутного капіталу викладено в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі №6-61пс13, який згодом був також підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2021 у справі №916/2813/18).

Тобто в разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні фермерського господарства зазначене майно стає власністю такого господарства, а подружжя набуває право на частку в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, яка стає замінником відповідного корпоративного вкладу.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна.

Колегія суддів враховує, що положення частини другої статті 369 Цивільного кодексу України та частини другої статті 65 Сімейного кодексу України з урахуванням пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18).

У даному випадку позивачем не доведено, а судом не встановлено недобросовісність покупця та продавця під час укладення оспорюваного правочину.

Приписами ст.55 Конституції України гарантовано право кожного на захист прав і свобод в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

У вказаній нормі матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Апеляційний господарський суд приймає до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.11.2021 у справі № 179/130/13-ц, в якому зазначеному, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Зважаючи на необхідність урахування правового висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 про те, що у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника товариства до його статутного капіталу, колегія суддів приходить до висновку про те, що у вказаній категорії спорів позивач наділений правом вимагати компенсації половини вартості частки (іншого з подружжя) у статутному капіталі товариства, а не виплати половини вартості внеску відповідача як засновника у статутний капітал товариства чи половини вартості внесеного подружжям майна.

Отже, ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Крім того, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 17.05.2021 у справі №912/96/21 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог до фермерського господарства "Степове", ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про витребування від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майна фермерського господарства "Степове", як цілісного майнового комплексу, до складу якого входить майно, набуте фермерським господарством на підставах, що не заборонені законом, в тому числі майно (рухоме та нерухоме), що належить фермерському господарству.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Встановивши факт необґрунтованості позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

При цьому посилання суду першої на висновки Верховного Суду у справах №922/3059/16, № 911/3773/17, № 911/2218/18, № 906/1336/19 є некоректними, оскільки висновки, викладені у даних постановах не мають значення для вирішення цього спору.

В решті рішення господарського суду не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції не переглядається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновку Європейського Суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення рішення в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.

4.5 Розподіл судових витрат

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на скаржника

Керуючись ст.ст.269,275,277,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 14.06.2022 у справі №912/318/22 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку

Постанова складена у повному обсязі 30.12.2022.

Головуючий суддя В.О. Кузнецов

Суддя А.Є.Чередко

Суддя Л.А.Коваль