ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2022 р. м. Житомир Справа № 906/1101/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Соловей Л.А.

при секретарі судового засідання: Васильєвій Т.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: Айдинян А.В., дов. від 20.09.2022;

від відповідача: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РТС ПЛЮС" (м.Київ)

до Господарського товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТЕСЕЙ ЛТД" (м.Житомир)

про стягнення 182 342,82грн.

ТОВ "РТС ПЛЮС" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до ГТОВ "ТЕСЕЙ ЛТД" про стягнення 182 342,82грн, з яких: 136 500,02грн основного боргу, 6 552,00грн 3% річних та 39 290,80грн інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати послуг вантажного транспорту з перевезення мостових балок на підставі акту №ОУ-00863/2 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 14.12.2020.

Ухвалою господарського суду від 30.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 27.12.2022.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. На виконання вимог ухвали суду від 30.11.2022 надала довідку за №05-12-1/22 від 05.12.2022, з якої вбачається, що сума основного боргу відповідача не змінилась та складає 136500,02грн (а.с.33).

Відповідач свого представника в судове засідання 27.12.2022 не направив, відзиву на позовну заяву не подав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до інформації з офіційного сайту ПАТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, відправлення за №854 (копія ухвали суду від 30.11.2022 у справі №906/1101/22), надіслане відповідачу, однак не вручене під час доставки.

У даному випадку суд приймає до уваги те, що неотримання відповідачем кореспонденції, яка направлялася судом на його юридичну адресу: 10025, Житомирська обл., місто Житомир, вул.Корольова, будинок 132, офіс 1400, зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. Дана адреса зазначена як місцезнаходження в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" передбачено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Окрім того, Єдиний державний реєстр судових рішень забезпечує відкритий безоплатний та цілодобовий доступ на офіційному веб-порталі судової влади України до внесених до такого реєстру судових рішень.

Слід врахувати, що відповідач зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання та в розумні інтервали часу - вживати заходів, щоб дізнатись про стан розгляду справи. Вищезазначені положення у сукупності зобов`язують відповідача до активної ролі в судовому розгляді справи для забезпечення найкоротшого строку вирішення спору та усунення обставин, що призводять до затягування господарського процесу.

Суд також звертає увагу, що у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989 р.).

Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд констатує, що ним було виконано умови Господарського процесуального кодексу України стосовно належного повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи, проте своїми процесуальними правами відповідач не скористався, явки представника в судові засідання не забезпечив, причин неявки не повідомляв, відзиву не подав. Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, суд не вважає відсутність представника відповідача у даному судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті, а тому дійшов висновку про розгляду справи за наявними у ній матеріалами згідно з ч.9 ст.165 ГПК України та ч.2 ст.178 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до усної домовленості, Товариство з обмеженою відповідальністю "РТС ПЛЮС" (позивач/перевізник) за замовленням Господарського товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТЕСЕЙ ЛТД" (вантажовідправник/відповідач) надало послуги перевезення вантажу за маршрутом Житомир-Чижівка.

Факт надання послуг вантажного транспорту з перевезення мостових балок на загальну суму 216500,02грн підтверджується актом №ОУ-00863/2 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 14.12.2020, який підписаний сторонами без зауважень та скріплений печатками товариств (а.с.12).

Однак відповідач виконав зобов`язання з оплати транспортних послуг лише частково на суму 80000,00грн, що підтверджується платіжними дорученнями №36 від 11.02.2021 та №43 від 23.03.2021 (а.с.15-16).

Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, за останнім утворилась заборгованість перед позивачем за надані послуги з перевезення вантажу у розмірі 136500,02грн.

За вказаних обставин, позивач звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 136500,02грн основного боргу, 6552,00грн 3% річних та 39290,80грн інфляційних.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, cуд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Наявність підписаного між сторонами акту №ОУ-00863/2 від 14.12.2020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) свідчать про укладення договору в спрощений спосіб шляхом обміну відповідними документами.

Таким чином, між позивачем та відповідачем виникло майново-господарське зобов`язання, в силу якого відповідач повинен оплати надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку.

За своєю правовою природою правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем, є позадоговірними (заснованими на усних домовленостях) правовідносинами з перевезення вантажу, згідно якого у відповідача, внаслідок надання позивачем послуг на загальну суму 216500,02грн, виник кореспондуючий обов`язок оплатити їх.

За змістом ст.908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Позивачем за результатами виконаного перевезення було складено акт надання послуг №ОУ-00863/2 від 14.12.2020 на суму 216500,02грн (перевезення вантажу), а також виставлено відповідачу рахунок-фактуру №СФ-01706/3 від 14.12.2020 на суму 216500,02грн.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки сторони не визначили строк виконання зобов`язання з оплати за надані послуги з перевезення вантажу, позивач на адресу відповідача 09.09.2022 надіслав вимогу про перерахування протягом 7 днів з моменту отримання вимоги, заборгованості у розмірі 136500,02грн за надані послуги з перевезення вантажу, що вбачається із інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором 395 Трекінг з інтернет-порталу АТ Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) (а.с.34,42). Вказану вимогу відповідач отримав 21.09.2022 (а.с.35), однак залишив її без відповіді та задоволення.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормами ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань та лише частково оплатив вартість послуг з перевезення вантажу наданих згідно акту надання послуг №ОУ-00863/2 від 14.12.2020.

Відповідач доказів повної сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 136500,02грн основної заборгованості є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ГПК України 39290,80грн інфляційних та 6552,00грн 3% річних за період з 24.03.2021 до 28.10.2022 (а.с.17).

Як унормовано приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Із долучених до позовної заяви розрахунків інфляційних втрат та 3% річних суд установив, що відповідні нарахування позивач здійснив на прострочену, на його думку, заборгованість з 24.03.2021 по 28.10.2022.

Слід зазначити, що з огляду на вимоги статті 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Судом встановлено, що при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних позивачем не прийнято до уваги, що дату прострочення виконання зобов`язання з оплати наданих послуг по перевезенню вантажу слід визначати з претензії, яка була отримана відповідачем 21.09.2022, з урахуванням ч.2 ст.530 ЦК України, тобто з 29.09.2022

Здійснивши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН" перерахунок 3% річних за період з 29.09.2022 по 28.10.2022, суд дійшов висновку, що розмір 3% річних, які підлягають до стягнення становить 336,58грн. Вимоги про стягнення 6215,42грн 3% річних та 39290,80грн інфляційних, заявлених за період з 24.03.2021 по 28.09.2022 заявлені не обґрунтовано та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.10 ст.238 ГПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Враховуючи, що суд у даному рішенні стягує суму боргу, на який нараховуються 3% річних і позивач просить суд зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), який здійснюватиме примусове виконання рішення, 3% річних за неправомірне використання грошових коштів з 27.12.2022. до моменту виконання рішення, суд вважає за доцільне застосувати приписи ч. 10 ст. 238 ГПК України та зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Згідно зі ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ст.ст.13, 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Відповідач доказів сплати заборгованості не надав, доводів позивача не спростував.

З врахуванням вищевикладеного, позовні вимоги обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню на суму 136836,60грн, з яких: 136500,02грн боргу та 336,58грн 3% річних.

Суд відмовляє в позові в частині стягнення 6215,42грн 3% річних та 39290,80грн інфляційних.

Згідно з ст.129 ГПК України, судовий збір суд покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Господарського товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "Тесей ЛТД" (10025, Житомирська обл., м.Житомир, вул.Корольова, буд.132, оф.1400, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "РТС ПЛЮС" (01042, м.Київ, вул.Патріса Лумумби, буд.9, оф.4, ЄДРПОРУ 37815237)

136500,02грн основного боргу;

- 336,58грн річних;

- 2052,55грн судового збору.

3. В позові відмовити в частині стягнення 39290,80грн інфляційних та 6215,42грн річних.

4. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати 3% річних за формулою: С х 3 х Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення,

- на суму боргу у розмірі 136500,02грн за період з 29.10.2022 до моменту виконання рішення від 27.12.2022 у справі №906/1101/22 за правилами, визначеними у рішенні від 27.12.2022 у справі № 906/1101/22.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 10.01.23

Суддя Соловей Л.А.

Віддрукувати: 3 прим.

1- у справу;

2,3- сторонам (рек)