ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

"20" грудня 2022 р. Справа№ 910/241/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Демидової А.М.

Ходаківської І.П.

при секретарі судового засідання Нікітенко А.В.

представники учасників справи у судове засідання 20.12.2022 не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 (повний текст рішення складено 12.08.2022)

та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 (повний текст рішення складено 05.09.2022)

у справі №910/241/22 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного підприємства «Транс Логістик»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення 27 162,06 грн

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до Приватного підприємства «Транс Логістик»

про визнання недійсним договору в частині,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Транс Логістик» (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (далі по тексту - відповідач) про стягнення 13 761,49 грн інфляційних втрат, 3 657,96 грн 3% річних, 9 742,61 грн пені та 2 270,00 грн судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 (далі по тексту - Договір) щодо сплати страхового відшкодування у розмірі 146 398,84 грн - вартість ремонту автомобіля після ДТП, стягнуті за рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/4226/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2021. Погашення страхового відшкодування на суму 146 398,84 грн здійснено приватним виконавцем 22.10.2021, що підтверджується платіжним дорученням №1944, а тому позивач нарахував відповідачу на суму 146 398,84 грн інфляційних втрат у розмірі 13 761,49 грн за період з грудня 2020 по жовтень 2021 та 3% річних у розмірі 3 657,96 грн, нараховані за період з 23.12.2020 по 22.10.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), та пеню у розмірі 9 742,61 грн, нараховану за період з 23.12.2020 по 22.06.2021 згідно п. 18.1 Договору.

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі по тексту - позивач за зустрічним позовом) подало до Господарського суду міста Києва зустрічний позов до Приватного акціонерного товариства «Транс Логістик» (далі по тексту - відповідач за зустрічним позовом) про визнання недійсним Договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який судом першої інстанції прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом у справі №910/241/22 ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2022.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що Договір не відповідає вимогам ст.ст. 6, 16 Закону України «Про страхування», оскільки в порушення його умов та Правил страхування не було складено Акт огляду транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивач за зустрічним позовом вважає, що в частині щодо вказаного транспортного засобу, Договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 та 215 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 позовні вимоги Приватного підприємства «Транс Логістик» задоволено повністю. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» пеню у розмірі 9 742,61 грн, інфляційні у розмірі 13 761,49 грн, 3% річних у розмірі 3 657,96 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» відмовлено повністю.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дії відповідача за первісним позовом є порушенням умов Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм ст. 625 ЦК України та застосування відповідальності відповідно до умов пункту 18.1 Договору.

При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено та не надано суду доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання вимог, встановлених ст. 203 ЦК України, в момент вчинення Договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому відсутні підстави для визнання Договору недійсним в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі ст. 215 ЦК України.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 заяву Приватного підприємства «Транс Логістик» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. В іншій частині у задоволенні заяви суд відмовив.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» (далі по тексту - апелянт) звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені первісного позову, Договір в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнати недійсним.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не були враховані вимоги ст.ст. 11, 526, 629, 530, 988 ЦК України, ст. 193 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України), ст.ст. 20, 25 Закону України «Про страхування», п. 11.4.11 Договору та невірно застосовано п. 11.4.9 Договору, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення про стягнення штрафних санкцій за прострочення грошового зобов`язання, яке Страховиком не допускалось.

Як зазначає апелянт, судом першої інстанції фактично було встановлено, що укладення Договору не відповідає Правилам страхування, що є порушенням Закону України «Про страхування», проте суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог по зустрічному позову, що є порушенням ст.ст. 6, 16, 29 Закону України «Про страхування», ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, при неврахуванні правових висновків Верховного Суду, зроблених під час розгляду справ №910/4296/21 та №910/133/21.

Щодо додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22, то, за твердженням відповідача, воно не відповідає вимогам ст. 126 ГПК України та критеріям, викладеним у ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у справі №910/241/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/241/22. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22.

Матеріали справи №910/241/22 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 21.09.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22. Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.11.2022 о 13 год. 00 хв.

21.10.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, за яким він просить суд апеляційної інстанції відмовити відповідачу у задоволенні його апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22 залишити без змін, посилаючись на те, що під час касаційного перегляду справи №910/4224/21 Верховний Суд дійшов висновку про неправомірність дій Страхової компанії щодо відмови у виплаті страхового відшкодування через відсутність Акта огляду застрахованого транспортного засобу, складеного на час укладення Договору.

Як вказує позивач, відповідач не надав суду належні докази, які б підтверджували, що останнім вчинялись дії щодо огляду транспортного засобу, оскільки такі дії залежать від Страховика, а не навпаки. Правила страхування не відносяться до актів цивільного законодавства, а тому порушення самим же Страховиком Правил не є підставою для визнання Договору недійсним.

Доводи апелянта про неправомірні дії позивача щодо не надання транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 для огляду при укладенні Договору не заслуговують на увагу, оскільки є фактично переглядом висновків судів, у тому чисті Верховного Суду.

Крім того, позивач просить суд апеляційної інстанції враховувати висновки суду у справі №904/738/22 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання недійсним Договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.240, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Судове засідання, призначене на 01.11.2022, не відбулося у зв`язку із відсутністю енергопостачання у будівлі суду з 09 год. 15 хв. до 16 год. 10 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2022 розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22 призначено на 29.11.2022 о 12 год 40 хв.

24.11.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли письмові заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

28.11.2022 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника, при цьому позивач повідомив суд апеляційної інстанції про результати розгляду справ №910/1665/22, №910/709/22, №910/21637/21, №910/1321/22 Північним апеляційним господарським судом за подібним предметом позову, між тими ж сторонами.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 відкладено розгляд справи №910/241/22 на 20.12.2022 на 12 год. 20 хв.

Відповідач та позивач своїх представників у судове засідання 20.12.2022 не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи №910/241/22, про що свідчить підпис уповноваженого представника у повідомлені від 29.11.2022 про наступну дату та час розгляду справи.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом надсилання ухвали суду від 29.11.2022 на його електронну адресу - , відомості про яку містяться у матеріалах даної справи, зокрема у позові, відзиві на апеляційну скаргу та заяві про розгляд справи без участі представника позивача.

Згідно ч.ч. 3, 6, 8 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Доказів зміни електронної пошти позивачем суду не надано.

Таким чином, апеляційний господарський суд повідомив позивача про час та місце розгляду справи №910/241/22 належним чином. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 13.07.2022 у справі №761/14537/15-ц, від 26.10.2022 у справі № 761/877/20.

Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 у даній справі було надіслано на електронну адресу позивача - , згідно довідки про помилку доставки Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 документ повернено (не доставлено) з повідомленням про помилку.

Верховний Суд у постанові від 30.11.2022 у справі № 759/14068/19 вказав, що, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Єврорпейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Крім того, з 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: «Електронний кабінет», «Електронний суд», підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим, відповідно до частини шостої статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі у добровільному порядку. На що також звертає увагу учасників процесу Верховний Суд у своїх ухвалах від 12.10.2022 у справі №910/14311/21, від 12.10.2022 у справі №910/14469/21, від 12.10.2022 у справі №922/2017/17.

Верховий Суд в ухвалі від 22.08.2022 у справі № 916/2731/21 вказав, що відповідно до Рішення Ради Суддів України від 05.08.2022 з метою підвищення рівня використання інструментів електронного судочинства під час відправлення правосуддя в умовах скрутного фінансового забезпечення судів рекомендовано судам, зокрема у випадках, коли адвокат, нотаріус, приватний виконавець, арбітражний керуючій, судовий експерт, державний орган, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального секторів економіки, який бере участь у справі, не має офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі - вимагати зареєструвати таку офіційну електронну адресу для подальшого направлення судом процесуальних документів в електронній формі; виклики та повідомлення, обмін процесуальними документами з учасниками судових проваджень у першу чергу здійснювати за допомогою електронної пошти та/або з використанням вказаних учасниками судових проваджень мобільних телефонів (в тому числі й з використанням месенджерів, які дозволяють отримати інформацію про доставку відповідного повідомлення, процесуального документа, та отримати інформацію про їх прочитання). Закликано усіх учасників судових проваджень, зокрема - з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у їх справах, добросовісно користуватися належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки; зареєструвати електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; зареєструватися в підсистемі «Електронний кабінет» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи; використовувати функціонал «Електронного кабінету» для ознайомлення з поданими документами в електронній формі.

Також ухвалу Північного апеляційного господарського суд від 29.11.2022 у справі №910/241/22 розміщено у Єдиному державному реєстрі судових рішень, інформація про розгляд справи №910/241/22 міститься на сайті Судової влади України, які, наразі, є доступним для всіх учасників процесу.

Таким чином, учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/241/22 розглядається за відсутності представників учасників справи.

Розглянувши вимоги та доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заперечень на відзив на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

16.07.2019 між позивачем (Страхувальник) та відповідачем (Страховик) був укладений Договір, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у частині 1 договору наземним транспортним засобом (далі - ТЗ) та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (далі - ДО). (т. 1 а.с. 9-22).

Страховим випадком за Договором є передбачена Договором подія (ризик, визначений Страхувальником в частині 1 Договору), що відбулась у період дії Договору, з настанням якої виникає обов`язок Страховика здійснити виплату страхового відшкодування Страхувальнику/Вигодонабувачу на умовах Договору. Страховик в межах страхової суми компенсує збитки, що виникли внаслідок страхового випадку та пов`язані з компенсацією за втрату або за відновлювальний ремонт ТЗ/ДО, шляхом виплати страхового відшкодування до цього Договору (п.п. 5.1, 5.2 Договору).

Згідно п. 7.1 Договору, в редакції Протоколу розбіжностей від 09.07.2019, страхові суми, розмір яких визначається за домовленістю між Страховиком і Страхувальником під час укладення Договору, встановлюються окремо по КАСКО та ДО та зазначаються в частині І Договору.

Відповідно до п. 18.1 Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за Договором сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Згідно Переліку транспортних засобів та умов їх страхування (Додаток 70 від 08.07.2020 до Договору) відповідач застрахував транспортний засіб позивача, а саме: MAN 12.250, д.н.з. НОМЕР_1 , 2018 року випуску, страхова сума - 1 300 000,00 грн. (т.1 а.с. 46).

27.10.2020 о 13 год 45 хв. в с. Самарівка, на вул. Виробнича, 6, водій ПП «Транс Логістик» ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «MAN TGM 12.250», д.н.з. НОМЕР_1 , не переконався, що це буде безпечним та не створить небезпеки, здійснював маневрування, рухаючись заднім ходом, не вибрав безпечний інтервал та здійснив зіткнення з естакадою, яка знаходилась на території підприємства. Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2021 (справа № 175/3913/20 ) водій ПП «Транс Логістик» ОСОБА_1 був визнаний винним у порушенні п.п.1.5,10.9,13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП.

28.10.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про настання страхового випадку. (т. 1 а.с. 51-52).

За умовами Договору передбачено, що Страхувальник повинен здійснювати відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу лише на СТО, погодженою із Страховиком. Сторони домовились, що за цим договором погодженими із страховиком вважаються всі СТО, на яких відповідно до вимог заводу - виробника ремонтуються застраховані ТЗ після страхових випадків. Дана умова діє тільки для транспортних засобів, що знаходяться на обслуговуванні дилера MAN, SCANIA.

Позивач надав відповідачу рахунок №DNZ_2004005 від 04.11.2020, наданий офіційним сервіс - партнером MAN в України ТОВ «Технофорум», що є офіційним дилером автомобільної марки MAN, в якому визначена вартість ремонту автомобіля після ДТП в розмірі 146 398,84 грн. (т. 1 а.с. 53-54).

Відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу у виплаті страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортному засобу «MAN TGM 12.250», д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі п.п. 16.1.11 п. 16.1 Договору страхування (лист №1954 від 22.12.2020 «Про відмову у виплаті страхового відшкодування»), посилаючись на те, що Страхувальник при укладенні Договору страхування не виконав свого обов`язку щодо надання Страховику транспортного засобу MAN TGM 12.250, д.н.з. НОМЕР_1 , для огляду та фотографування, а тому через невиконання такого обов`язку акт огляду вказаного транспортного засобу Страховиком - відсутній. (т. 1 а.с. 55).

Вказані обставини були встановлені під час розгляду справи №910/4226/21 за позовом Приватного підприємства «Транс Логістик» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 146 398,84 грн та не підлягають повторному доказуванню в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2021 у справі №910/4226/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.09.2021 та постановою Верховного Суду від 11.01.2022, позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» 146 398,84 грн страхового відшкодування, 2 270,00 грн судового збору.

Приватний виконавцем виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. прийнято до виконання наказ Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/241/22. Постановою від 25.10.2021 у виконавчому провадженні №67210894 закінчено виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням наказу Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/241/22, що підтверджується платіжним дорученням №1944 від 22.10.2021. (т.1 а.с. 73-74, 71).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц зазначала, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Статтею 599 ЦК України визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №320/5115/17.

Отже, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Позивач нарахував відповідачу на суму 146 398,84 грн інфляційних втрат у розмірі 13 761,49 грн за період з грудня 2020 по жовтень 2021 та 3% річних у розмірі 3 657,96 грн, нараховані за період з 23.12.2020 по 22.10.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пеню у розмірі 9 742,61 грн, нараховану за період з 23.12.2020 по 22.06.2021 згідно п. 18.1 Договору.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що порушення зобов`язань за неналежне виконання (невиконання) відповідачем умов Договору мало місце з 23.12.2020, оскільки 22.12.2020 відповідач неправомірно відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, що встановлено судами під час розгляду справи №910/4226/21, а фактичне виконання судового рішення у справі №910/4226/21 відбулось 22.10.2021, що підтверджується платіжним дорученням №1944 від 22.10.2021.

Відповідно до п. 18.1 Договору за невиконання або неналежне виконання обов`язків за Договором сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою встановлено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Подібні за змістом правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №916/1777/19, від 20.08.2020 у справі № 902/959/19.

Таким чином, позивачем вірно нараховано відповідачу пеню у розмірі 9 742,61 грн за період з 23.12.2020 по 22.06.2021 згідно п. 18.1 Договору.

Водночас позивач не правомірно визначив період нарахування 3 % річних, оскільки 22.10.2021 є днем фактичного виконання рішення суду у справі №910/4226/21, а тому 3 % річних слід нараховувати за період з 23.12.2020 по 21.10.2021. За розрахунок суду апеляційної інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3 645,64 грн 3 % річних, розрахунок яких здійснено за формулою: 3 % річних = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Період прострочення грошового зобов`язання з 23.12.2020 до 31.12.2020, кількість днів у періоді 9 (108,00 грн = 146 398,84 грн x 3 % x 9 : 366 : 100). Період прострочення грошового зобов`язання з 01.01.2021 до 21.10.2021, кількість днів у періоді 294 (3 537,64 грн = 146 398,84 грн x 3 % x 294 : 365 : 100.

Позивачем також було невірно визначено період для нарахування інфляційних втрат у розмірі 13 761,49 грн, оскільки прострочення зобов`язання мало місце 23.12.2020, а тому нарахування інфляційних втрат за грудень 2020 є неправомірним. За розрахунком суду апеляційної інстанції до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 12 431,09 грн за період з січня по жовтень 2021. Розрахунок здійснено за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, …..., ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. IIc (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) = 1.08491248. Інфляційне складає 12 431,09 грн = 146 398,84 грн x 1,08491248 - 146 398,84 грн.

Вказаний механізм розрахунку інфляційних втрат відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абз. 5 п. 4 постанови КМУ №1078). Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

Статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Водночас, на практиці існують різні підходи до застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 дав роз`яснення щодо нарахування інфляційних втрат. Так, сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У зв`язку із цим господарський суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічні правові висновки щодо принципу jura novit curia («суд знає закони») містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.

Проте, при ухваленні спірного рішення суд першої інстанції не врахував вищенаведеного, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 в частині стягнення з відповідача на користь позивача 13 761,49 грн інфляційних втрат, 3 657,96 грн 3% річних підлягає зміні.

Щодо вимог по зустрічному позову, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

З урахуванням викладеного недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Судом встановлено, що 16.07.2019 між позивачем (Страхувальник) та відповідачем (Страховик) був укладений Договір, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у частині 1 договору наземним транспортним засобом (далі - ТЗ) та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (далі - ДО).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом положень статей 626, 627, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підпунктом 16.1.11 пункту 16.1 Договору, Протоколу розбіжностей від 09.07.2019, визначено однією із підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування відсутність акту огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування ТЗ.

Пунктом 8.2 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених Головою Правління АТ «УПСК» від 31.03.2009 (далі по тексту - Правила) передбачено, що для укладення договору страхування страхувальник пред`являє страховику такі документи: документ про реєстрацію ТЗ, документ що підтверджує вартість ТЗ (довідка-рахунок, митна декларація тощо), документ що підтверджує вартість додаткового обладнання. Страхувальник - фізична особа надає паспорт, ідентифікаційний код, а юридична особа - довідку з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Державного комітету статистики України. Якщо Страхувальник не є власником ТЗ, він також повинен пред`явити документ, що надає йому право користування цим ТЗ. (т. 1 а.с. 158-183).

Пунктом 8.3 Правил встановлено, що при страхуванні ТЗ, перед укладанням, поновленням чи зміною умов договору страхування страхувальник зобов`язаний надати страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналогічні положення містяться і в ст. 180 ГК України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, в редакції чинній на момент укладення Договору, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Як зазначає позивач за зустрічним позовом, невиконання відповідачем за зустрічним позовом обов`язків, передбачених п.п. 8.3, 9.2.6, 9.2.18 Правил та не складання у зв`язку із цим Акта огляду, що мав складатися при укладенні Договору, свідчить про укладення Договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 з порушенням вимог ст.ст. 6, 16 Закону України «Про страхування».

Згідно п. 9.2.6 Правил при укладенні Договору страхування Страхувальник зобов`язаний забезпечити представнику Страховика можливість огляду ТЗ.

Страхувальник зобов`язаний надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження Страховику під час укладення Договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу Страхувальника протягом дії Договору страхування (п. 9.2.18 Правил).

У частині 1 Договору застрахованими є транспортні засоби, зазначені у додатку до цього договору. У додатку №70 від 08.07.2020 до Договору вказаний спірний транспортний засіб - MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в частині якого позивач за зустрічним позовом просить суд визнати Договір недійсним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Судом першої інстанції встановлено, що Договір разом з Додатками до нього підписаний з боку позивача та відповідача без зауважень та скріплений їх печатками.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що 08.07.2020 перелік застрахованих транспортних засобів, який налічував близько 700 автомобілів за вже діючим Договором, було доповнено шляхом укладення Додатку №70 до Договору. Серед нових транспортних засобів, які планувалось передати у страхування, був автомобіль MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Враховуючи те, що Договір визначав термін страхування в один рік, уклавши Додаток №70 сторони за Договором узгодили строк його дії в частині страхування автомобіля MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з 14.07.2020 по 13.07.2021.

Страховий платіж, згідно з Додатком №70 до Договору, транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був визначений у сумі 21 450,00 грн та погоджено графік його сплати.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» при укладанні договору страхування страховик має право запросити у страхувальника баланс або довідку про фінансовий стан, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), та інші документи, необхідні для оцінки страховиком страхового ризику. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, чинне законодавство не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні договору страхування, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду. У зв`язку з цим, оскільки сам по собі факт ненадання страхувальником на огляд ТЗ виключає можливість страховика встановити відповідні пошкодження, що вже існують на час укладення договору та які не відносяться до страхового випадку, що може настати в майбутньому, тому Страхова компанія вправі була відмовити в укладенні договору добровільного страхування такого неоглянутого транспортного засобу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Страховик мав всі підстави не укладати Договір до складання Акта огляду транспортного засобу, але не зробив цього. При цьому 08.07.2020 сторонами було підписано Додаток №70 до Договору, в якому страховиком самостійно було визначено страхову суму для транспортного з засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також визначено строк дії Договору щодо такого авто. На виконання умов вказаного правочину, що сторонами не заперечується, позивачем за зустрічним позовом отримувались відповідні страхові платежі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8.1 Правил договір страхування укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ. При заповненні бланку заяви страхувальник зобов`язаний відповісти на всі запитання, зазначені в заяві. Розмір страхового платежу визначається на підставі інформації зазначеної в заяві. Заповнення заяви не зобов`язує страхувальника та страховика укладати договір страхування. Не допускається укладання договору страхування на підставі усної заяви. Обов`язковою умовою є огляд страховиком ТЗ. В разі, якщо окремі умови договору страхування не узгоджуються із положеннями цих правил - застосовуються умови, визначені сторонами Договору страхування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, обов`язок Страхувальника надати транспортний засіб для огляду був визначений не Договором, а Правилами, тоді як відповідно до ст. 989 ЦК України та ст. 21 Закону України «Про страхування» обов`язки страхувальника визначаються законом та умовами договору.

При цьому Правила у даному випадку не відносяться до актів цивільного законодавства, а відтак вважати, що порушення самим же страховиком його ж правил не є підставою для визнання договору недійсним.

Верховний Суд у постанові від 06.12.2022 у справі №904/738/22 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до Приватного підприємства «Транс Логістик» про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту недійсним в частині, дійшов висновку про те, що, враховуючи п.16.1.11 Договору, підписання акта огляду транспортного засобу залежить від Страховика.

Правила страхування не визначають підставою для недійсності Договору ненадання Страхувальником для огляду ТЗ чи не складання Страховиком акта огляду ТЗ.

Дії сторін (надання Страхувальником для огляду ТЗ та складання Страховиком Акта огляду ТЗ) передують укладенню Договору, а тому невиконання, зокрема, Страхувальником відповідних обов`язків (надання для огляду ТЗ) не породжувало у Страховика обов`язку з укладення Договору, тоді як сам факт укладення Додатку до Договору в частині страхування транспортного засобу, свідчить про зворотнє, оскільки, у разі наявності обставин ненадання Страхувальником для огляду вказаного транспортного засобу, Страховик міг відмовитись від укладення оспорюваного договору.

Отже, ненадання Страхувальником транспортного засобу для огляду, відсутність складеного Страховиком акта огляду, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору і не свідчить про те, що в момент його укладання він суперечив нормам Закону України «Про страхування», положенням ЦК України та Правилам страхування.

Зазначене спростовує доводи апелянта про невідповідність умов Договору Правилам та, як наслідок, визнання Договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 , недійсним.

За таких обставин, суд першої інстанції підставно відмовив позивачу за зустрічним позовом у задоволенні зустрічного позову, оскільки відсутність Акта огляду транспортного засобу не може бути підставою для визнання недійсним Договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, реєстраційний номер НОМЕР_1 відповідно до ст. 215 ЦК України.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.12.2021 у справі №910/4296/21 та від 21.12.2021 у справі №910/133/21, то слід зазначити, що за вказаними справами судами була встановлена неправомірна відмова відповідача за первісним позовом щодо виплати страхового відшкодування позивачу за первісним позову за Договором через відсутність Акту огляду транспортного засобу при укладенні Договору, тоді як відповідач за первісним позовом уклав Договір без наявності Акта огляду транспортного засобу, чим підтвердив свою суперечливу поведінку у відносинах із позивачем за первісним позовом.

Щодо вимог апеляційної скарги по додатковому рішенню Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22, то слід зазначити наступне.

Статтею 244 ГПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У статті 124 ГПК України визначено, що разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

08.02.2019 між Адвокатським об`єднанням «Альянс» (Об`єднання) та позивачем (Клієнт) укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги №08/02-19/5, за умовами якого Об`єднання зобов`язується надавати Клієнту правову (правничу) допомогу на умовах та у порядку, зазначених у цьому Договорі, а Клієнт зобов`язується приймати та оплачувати надану Об`єднанням правничу допомогу на умовах та у порядку, зазначених у цьому Договорі. (т.2 а.с. 110-112).

Додатковою угодою від 28.12.2021 до Договору Клієнт доручив, а Об`єднання прийняло на себе зобов`язання надати правову (правничу) допомогу (послуги), які передбачені п.п. 1.1 та 1.2 Договору у судовій справі у спорі між ПП «Транс Логістик» (позивач) та ПАО «УПСК» щодо стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних за неналежне виконання Договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 та Додатку №70 від 08.07.2020 щодо вчасної виплати страхового відшкодування по автомобілю MAN TGM 12.250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 27 162,07 грн. (т. 2 а.с. 109).

Орієнтована вартість послуг (гонорар) Об`єднання за цією Додатковою угодою складає 10 000,00 грн, у тому числі ПДВ. Остаточна вартість наданих Послуг Об`єднанням та порядок розрахунків між Сторонами за цією Додатковою угодою буде зазначена в Акті приймання-передачі наданих послуг (п.п. 2, 3 Додаткової угоди).

20.07.2022 сторони склали та підписали Акт здачі-приймання наданих послуг на підставі Договору №08/02-19/5 про надання правової (правничої) допомоги від 28.12.2021 та Додаткової угоди від 28.12.2021 Договору №08/02-19/5 про надання правової (правничої) допомоги від 28.12.2021 (т. 2 а.с. 105-106), за змістом якого адвокатом були надані клієнту наступні послуги:

- консультації Клієнта щодо порядку, строків та можливих наслідків подання позовної заяви щодо стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних за неналежне виконання Договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 та Додатку №70 від 08.07.2020 щодо вчасної виплати страхового відшкодування по автомобілю MAN TGM 12.250, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартість послуги - 1 000,00 грн;

- підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви в суд. Вказані дії складаються з: з`ясування чи мали місце обставини (документальні факти) про які вказує Клієнт, та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права; збір необхідних доказів для підтвердження позовних вимог в тому числі аналіз судової практики з аналогічних справ, вартість послуги - 1 000,00 грн;

- підготовка та подання позовної заяви в суд. Вказані дії складаються з: визначення підсудності розгляду позовної заяви; визначення складу учасників судового процесу; розрахунок ціни позову та складення обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються; складання розрахунку судових витрат; написання позовної заяви з обґрунтуванням позовних вимог та доказів, що їх підтверджують; копіювання позовної заяви та всіх документів та доказів на підтвердження позовних вимог та надсилання засобами поштового зв`язку, позовної заяви з доданими до неї документами в суд та відповідачу по справі, вартість послуги - 2 000,00 грн;

- підготовка процесуальних документів по справі. Підготовка та подання відзиву на зустрічний позов ПАТ «УПСК» по справі №910/241/22; підготовка та подання заяв про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, вартість послуги - 2 000,00 грн;

- участь адвоката у судових засіданнях 22.06.2022 та 20.07.2020, вартість послуги - 2 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, саме суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи був їх розмір обґрунтованим.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У суді першої інстанції відповідач по первісному позову клопотання про зменшення розміру витрат на професійну допомогу не заявляв. Матеріали даної справи містять письмові заперечення відповідача по первісному позову на заяву про стягнення вартості послуг з надання правової (правничої) допомоги.

У відповідності до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому, у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в частині послуг консультації Клієнта та підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви в суд. Вказані послуги, на переконання суду апеляційної інстанції, включаються до послуги з підготовки позову та подання його до суду.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення заяви позивача за первісним позовом про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Згідно ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у повному обсязі, тоді як позивач за первісним позовом не вірно визначив період їх нарахування, мотивувальна та резолютивна частини рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 підлягають зміні з підстав наведених у даній постанові.

Згідно ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 підлягає зміні його мотивувальної та резолютивної частин, а додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на відповідача відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 123, 126, 129, 244, 269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22 залишити без задоволення.

2. Змінити мотивувальну та резолютивну частини рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 з підстав викладених у даній постанові. Пункти 1 та 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 викласти у наступній редакції: «Позовні вимоги Приватного підприємства «Транс Логістик» задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 40; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 20602681) на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський р-н, смт. Слобожанське, вул. Теплична, 24-С; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 34307753) пеню у розмірі 9 742,61 грн (дев`ять тисяч сімсот сорок дві гривні 61 копійку), інфляційні витрати у розмірі 12 431,09 грн (дванадцять тисяч чотириста тридцять одну гривню 09 копійок) та 3 % річних у розмірі 3 645,64 грн (три тисячі шістсот сорок п`ять гривень 64 копійки) та судовий збір у розмірі 2 157,79 грн (дві тисячі сто п`ятдесят сім гривень 79 копійок). В решті позовних вимог Приватного підприємства «Транс Логістик» відмовити».

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/241/22 залишити без змін.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/241/22 залишити без змін.

5. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія».

6. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/241/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в ст.ст. 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.01.2023 у зв`язку із тим, що локальна обчислювальна мережа Північного апеляційного господарського суду деякий час не працювала у зв`язку із тривалою відсутністю енергопостачання у приміщенні суду та відсутністю послуги доступу до мережі Інтернет, та перебуванням головуючого (судді - доповідача) Владимиренко С.В., суддів Демидової А.М., Ходаківської І.П. у відпустці з 26.12.2022 по 28.12.2022.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

І.П. Ходаківська