ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022м. ДніпроСправа № 904/637/22 (904/3477/22)

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Соловйової А.Є., за участю секретаря судового засідання Карпенко К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ", смт. Солоне, Солонянський р-н, Дніпропетровська область

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ", смт. Слобожанське, Дніпровський р-н, Дніпропетровська область

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД", смт. Слобожанське, Дніпровський р-н, Дніпропетровська область

відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ", смт. Слобожанське, Дніпровський р-н, Дніпропетровська область

про визнання недійсним правочину

Представники:

від позивача: Дробот Д.М., ордер серія АЕ №1157958 від 13.10.2022

від відповідача-1: не з`явився

від відповідача-2: не з`явився

від відповідача-3: не з`явився

вільний слухач: Соболєва М.І., паспорт серія НОМЕР_1 від 20.04.1999

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД", відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ" про визнання недійсним правочину оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.09.2020.

Судом за допомогою автоматизованої системи документообігу суду встановлено, що 04.05.2022 Господарським судом Дніпропетровської області відносно відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення" АГРО-КОМПЛЕКТ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпропетровський р-н, селище міського типу Слобожанське, вул. Байкальська, буд.4, ) відкрито провадження у справі про банкрутство №904/637/22, що перебуває на розгляді судді Господарського суду Дніпропетровської області Соловйової А. Є.

21.10.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, на підставі положень частини 3 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства матеріали справи №904/637/22(904/3477/22) передані до провадження судді Соловйовій А.Є.

Ухвалою суду від 18.10.2022 прийнято матеріали справи №904/637/22(904/3477/22) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД", відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ" про визнання недійсним правочину. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 08.11.2022 о 12:30 год.

08.11.2022 позивачем подано клопотання вих.№22/08-11/2 від 08.11.2022 про долучення документів до матеріалів справи.

Суд долучив подані документи до матеріалів справи.

У підготовче засідання, призначене на 08.11.2022, представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-3 не з`явились, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлені належним чином шляхом автоматичного направлення ухвали суду від 18.10.2022 в електронному вигляді на електронну адресу відповідачу-2 - (а.с. - 88), відповідачу-1 - (а.с. - 89), відповідачу-3 - (а.с. - 91).

У підготовче засідання, призначене на 08.11.2022, з`явився представник позивача, надав пояснення щодо поданих з клопотанням документів.

Представник позивача зазначив, що додаткових заяв та клопотань не має, не заперечив проти закриття підготовчого провадження та переходу до розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 08.11.2022 закрито підготовче провадження. Справу призначено до розгляду по суті в засіданні на 29.11.2022 об 11:20 год.

29.11.2022 позивачем подано пояснення вих.№22/29-11/1 від 29.11.2022.

Суд долучив подані пояснення до матеріалів справи.

У судове сідання, призначене на 29.11.2022, представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-3 не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом автоматичного направлення ухвали суду від 08.11.2022 в електронному вигляді на електронну адресу відповідачу-3 - (а.с.117), відповідачу-2 - (а.с. - 118), відповідачу-1 - (а.с. - 120).

У судове засідання, призначене на 29.11.2022, з`явився представник позивача, оголосив зміст поданих пояснень.

Суд заслухав вступне слово представника позивача.

Суд здійснив дослідження доказів у справі.

Ухвалою суду від 29.11.2022 відкладено судове засідання на 13.12.2022 о 10:30 год.

У судове сідання, призначене на 13.12.2022, представники відповідача-1, відповідача-2 та відповідача-3 не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом автоматичного направлення ухвали суду від 29.11.2022 в електронному вигляді на електронну адресу відповідачу-3 - (а.с.136), відповідачу-2 - (а.с. - 137), відповідачу-1 - (а.с. - 138).

У судове засідання, призначене на 13.12.2022, з`явився представник позивача.

Суд закінчив з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.

Суд перейшов до судових дебатів.

Ухвалою суду від 13.12.2022 відкладено судове засідання на 22.12.2022 о 12:50 год.

У судове засідання, призначене на 22.12.2022, представники відповідачів -1, 2, 3 не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом автоматичного направлення ухвали суду від 13.12.2022 в електронному вигляді на електронну адресу відповідачу-1 - (а.с. - 146), відповідачу-2 - (а.с. - 147), відповідачу-3 - (а.с.148).

У судове засідання, призначене на 22.12.2022, з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги в повному обсязі. В судових дебатах представником позивача в порядку частини 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України здійснено заяву про намір подати докази розміру понесених судових витрат на правову допомогу.

В судовому засіданні 22.12.2022 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" (надалі - Позивач) є власником частки в розмірі 2 580 500,00 грн, що становить 6,3% статутного капіталу ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ».

Станом на 05.09.2020, ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» володіло Нерухомим майном: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214; об`єкт нерухомого майна: будівлі та споруди, об`єкт житлової нерухомості: Ні; адреса: Дніпропетровська обл., Дніпровський р., смт. Слобожанське, вулиця БАЙКАЛЬСЬКА, будинок 4.

05.09.2020 загальними зборами ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» (без участі Позивача, як учасника вказаної юридичної особи, а також, двох інших учасників: КОЛОМОЄЦЬ О.Б. та СОБОЛЄВА М.І.) було прийнято низку рішень, серед іншого:

- Збільшити статутний капітал ТОВ «ВІТАВ» (ідентифікаційний код 42930615; нині - «ТОВ «АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД») шляхом внесення у статутний капітал ТОВ «ВІТАВ» нерухомого майна, належного ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», а саме: будівлі та споруди, розташовані за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпровський р., смт. Слобожанське, вулиця БАЙКАЛЬСЬКА, будинок 4, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214.

Таким чином, 05.09.2020, без участі інших учасників ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», що сукупно володіють частками у розмірі 13,9% статутного капіталу вказаної юридичної особи, було проведено загальні збори учасників, на яких було прийнято рішення щодо відчуження об`єкта нерухомого майна шляхом його внесення у статутний капітал ТОВ «АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД».

Разом з цим, 05.09.2020 між ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» та ТОВ «ВІТАВ» (нині - «ТОВ «АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД») було складено відповідний Акт, за яким ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» безоплатно передало у власність ТОВ «АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД» вищевказане Нерухоме майно.

Таким чином, Актом було оформлено Оскаржуваний правочин.

В подальшому, як вбачається з відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вказане Нерухоме майно було відчужено ТОВ «АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД» на користь ТОВ «ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ».

Відповідний перехід права власності на Нерухоме майно було здійснено на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 12.11.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу БОНДАРЕНКО Валентиною Григорівною за реєстровим №900.

З наведеного вбачається, що за результатом вчинення Оскаржуваного правочину, ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» за відсутності будь-якого економічного змісту та інших причин, безоплатно відчужило належне останньому Нерухоме майно.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до приписів пункту 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 Господарського процесуального кодексу України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа (в тому числі й Позивач) має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.05.2022 у справі №904/637/22 (суддя СОЛОВЙОВА А.Є.) відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», введено процедуру розпорядження майном.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03.07.2019 справі №369/11268/16-ц зазначено "Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.».

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" до суду із дійсним позовом направлено на усунення несприятливих наслідків для Позивача (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням та дійсністю такого правочину (неплатоспроможність ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», неможливість санації ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», зменшення розміру задоволення грошових вимог кредиторів ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» тощо).

Предметом доказування у даній справі є наявність обставин, з яким закон пов`язує недійсність укладеного договору, а також повернення майна з чужого володіння.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав.

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України, правочин це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 2 статті 202 ЦК України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

У відповідності до частини 3 статті 202 ЦК України, одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно із частиною 4 статті 202 ЦК України, дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Акт приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу юридичної особи є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 ЦК України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 ЦК України.

В контексті наведеного, Суд звертає увагу на висновки, викладені у Постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №918/370/18, а саме: "Надаючи належну оцінку акту приймання приймання-передачі майна 08.10.2017, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні ст. 202 ЦК України) в цьому випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.06.2019 у справі № 927/352/18.».

Таким чином, у даному випадку, оскарження правочину, оформленого Актом, є єдино вірною позовною вимогою, яка б забезпечувала належний захист та відновлення порушених прав та інтересів Позивача.

Статтею 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У свою чергу, відповідно до положень абзацу 4 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, укладання господарського договору та інших угод - є підставою для виникнення господарського зобов`язання.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 1 статті 193 ГК України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Згідно із положеннями частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів, зокрема: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 09.02.2021 у справі №908/1152/18.

Відповідно до положень частини 1 статті 42 Кодексу, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав, як, зокрема, боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

У відповідності до частини 2 статті 42 Кодексу, правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав, як, зокрема, боржник безоплатно здійснив відчуження майна, боржник уклав договір із заінтересованою особою.

В контексті наведеного вище Суд звертає увагу на положення статті 1 Кодексу, відповідно до яких, заінтересованими особами стосовно боржника визнаються, серед іншого, юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, тощо.

Як вбачається з Протоколу Загальних зборів учасників ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІТАВ» (Відповідач-2) від 05.09.2020, копія якого долученоа до дійсної Позовної заяви, на момент відчуження Нерухомого майна, Відповідач-1 був учасником Відповідача-2 та володів часткою у розмірі 50% у статутному капіталі останнього. З наведеного випливає очевидний висновок про наявність заінтересованості між Відповідачем-1 та Відповідачем-2.

Так, як вбачається з обставин, описаних у дійсній позовній заяві, Відповідач-1 (Боржник у справі про банкрутство) за майже 2 роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, шляхом укладення Оскаржуваного правочину із заінтересованою особою, безоплатно здійснив відчуження Нерухомого майна.

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17).

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (аналогічні викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) та від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

В Постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі №910/2920/20 (910/14218/20) зазначено "Згідно із ч. ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому, усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.".

Суд, враховуючи наведені вище правові висновки Верховного Суду щодо фраудаторності правочинів, зазначає наступне. Про фраудаторний характер Оскаржуваного правочину свідчать наступні його характеристики:

- Відповідач-1, у так званий «підозрілий період» безоплатно здійснив відчуження ліквідного нерухомого майна, яке використовувалося у його господарській діяльності, на користь заінтересованої особи.

- Відповідач-1, на момент відчуження нерухомого майна, вже мав заборгованість, строк оплати якої настав, зокрема:

1. За змістом Ухвали Суду від 20.09.2022 у справі №904/637/22, якою визнано грошові вимоги Позивача (Кредитора) до Відповідача-1 (Боржника), Відповідач-1 мав непогашену заборгованість за Договором від 10.07.2017.

2. За змістом Ухвали Суду від 27.09.2022 у справі №904/637/22, якою визнано грошові вимоги Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області до Відповідача-1 (Боржника), Відповідач-1 мав непогашену заборгованість по сплаті податків та зборів. Наведене вбачається з матеріалів, доданих до відповідної заяви з грошовими вимогами до боржника.

3. Відповідач-1, здійснивши безоплатне відчуження Нерухомого майна, здійснив вочевидь економічно необґрунтовану дію, оскільки внаслідок вчинення Оскаржуваного правочину Відповідач-1 суттєво зменшив розмір власних активів.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Очевидним є висновок, що Оскаржуваний договір є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки.

Разом з цим, слід зазначити, що умовами чинності правочинів є дотримання вимог, передбачених статтею 203 ЦК України.

Зокрема, відповідно до положень статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед іншого, є:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, згідно із статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Так, дефектність відповідного правочину, оформленого Актом, обґрунтовується тим фактом, що з боку ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» вказаний документ підписано особою КУРМАНАЄВИМ Лінаром Руфюатовичем , посада якого у вказаному документі зазначена, як «директор». Натомість, вказана особа не мала відповідний необхідний обсяг цивільної дієздатності на момент підписання Акту, оскільки рішення, яким вказану особу було призначено на посаду директора - визнано недійсним.

Так, Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021 визнано недійсним рішення Загальних зборів ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», оформлене протоколом загальних зборів учасників товариства від 25.08.2020 про зміну керівника юридичної особи та скасовано реєстраційну дію від 28.08.2020 №050000067, вчинену державним реєстратором (приватним нотаріусом) Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області БУЦЬКИХ Ольгою Олександрівною про зміну керівника юридичної особи.

Так, вищевказаним недійсним протоколом було призначено керівником ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» КУРМАНАЄВА Лінара Руфюатовичта, проведено відповідну державну реєстрацію.

Вказане рішення набрало законної сили у строк, встановлений Господарським процесуальним кодексом України, 19.03.2021, що, серед іншого підтверджується змістом відповідного Наказу від 19.03.2021 у справі №904/4904/20.

Законність вказаного рішення підтверджено Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2021.

Таким чином, на момент підписання Акту з боку ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ», відповідне рішення про визнання недійсним рішення про призначення керівником останнього КУРМАНАЄВА Лінара Руфюатовича - набуло законної сили.

З наведеного вбачається, що Акт з боку ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» було підписано особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності на таке підписання.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Водночас, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин - поняття, яке охоплює поняття договору. Кожний договір - є правочином, але не кожний правочин є договором.

З огляду на викладені вище обставини суд дійшов висновку, що оспорюваний договір укладено відповідачами не для настання реальних наслідків, що обумовлені даним правочином, які полягають у забезпеченні належного виконання зобов`язань.

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Щодо позовної вимоги про витребування нерухомого майна Суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини 3 статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, власник має право звертатись із віндикаційним позовом до особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа майном власника.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

На переконання Позивача, ТОВ ПМТЗ «АГРО-КОМПЛЕКТ» не втратило право власності на Нерухоме майно, оскільки відчуження вищевказаного Нерухомого майна відбулося протиправно, на підставі фраудаторного Оскаржуваного договору.

Обставини, описані у дійсній позовній заяві, свідчать про спрямованість волі Відповідача-1 при вчиненні Оскаржуваного правочину, не на досягнення розумної ділової мети, а на виведення активів з метою порушення прав кредиторів.

Отже, вибуття майна з володіння власника на підставі фраудаторного правочину свідчить про відсутність волі власника на законне відчуження цього майна, оскільки за таким правочином воля власника спрямована не на правомірну реалізацію свого права власності, а на зловживання ним для досягнення неправомірної цілі завдання шкоди кредиторам.

Воля власника на відчуження майна може бути виражена виключно в рамках здійснення права власності та правомочностей власника, тоді як у даному випадку, Відповідач 1 зловживав правами власника всупереч принципу добросовісності та вживав право на зло.

У постанові від 15.06.2021 у справі №916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому, зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна.».

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Щодо наявності порушеного права позивача оспорюваним договором, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статі 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Отже, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Судом встановлено, що в ході розгляду справи №904/637/22 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ" кредитором - Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" подано позов до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД", відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ" про визнання недійсним правочину оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.09.2020, витребування нерухомого майна.

Тобто, з позовною вимогою щодо визнання правочину оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.09.2020 недійсним та витребування нерухомого майна звернулась не сторона цього правочину, а заінтересована особа - ТОВ "АГРО-КОМПЛЕКТ" яка вважає порушеними свої права та інтереси.

При цьому, суд зауважує, що кредиторські вимоги Позивача визнано ухвалою суду від 20.09.2022 у справі №904/637/22.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Розгляд позову ТОВ "АГРО-КОМПЛЕКТ" до вказаних вище відповідачів щодо визнання правочину оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.09.2020 недійсним та витребування нерухомого майна здійснюється в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ", яке було стороною оскаржуваного правочину.

За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу України з процедур банкрутства (норми якого слугують підставою для передачі даного спору для розгляду в межах справи про банкрутство), які передбачають концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

За приписами статті 1 КУПБ сторони у справі про банкрутство - конкурсні кредитори (представник комітету кредиторів), боржник (банкрут); конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.

За змістом ч. 1 ст. 64 КУПБ кошти, одержані від продажу майна банкрута спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Суд зазначає, що оскільки задоволення кредиторських вимог відбувається за рахунок майна боржника, то відчуження такого майна прямо впливає на права кредиторів такого боржника щодо задоволення їх вимог у справі про банкрутство.

При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У даному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Суд наголошує, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання зі сплати заборгованостей за договороми діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник позбавляється активів, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17).

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

В зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильний дій Відповідача-1 та Відповідача-2, суд покладає саме не них судові витрати.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241, 252, 254, 256-259, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52400, Дніпропетровська обл., Солонянський район, смт. Солоне, вул. Соборна, буд. 65, ) до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ), відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ), відповідача-3 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ) про визнання недійсним правочину оформленого актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.09.2020, витребування нерухомого майна - задовольнити.

Визнати недійсним правочин, оформлений актом приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІТАВ» (ідентифікаційний код юридичної особи - 42930615) від 05.09.2020, справжність підписів на якому засвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ГУФМАН Яною Семенівною 05.09.2020 за реєстраційними №141, 142.

Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "ТИСЯЧОЛІТНІЙ СОКІЛ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ) наступне нерухоме майно: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214; об`єкт нерухомого майна: будівлі та споруди, об`єкт житлової нерухомості: Ні; адреса: Дніпропетровська обл., Дніпровський р., смт. Слобожанське, вулиця БАЙКАЛЬСЬКА, будинок 4.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю підприємство матеріально-технічного забезпечення "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52400, Дніпропетровська обл., Солонянський район, смт. Солоне, вул. Соборна, буд. 65, ) 2 481,00 грн судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ ЛТД" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. Байкальська, буд. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" (52400, Дніпропетровська обл., Солонянський район, смт. Солоне, вул. Соборна, буд. 65, ) 2 481,00 грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Встановити Позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРО-КОМПЛЕКТ" строк до 27.12.2022 для подання доказів щодо розміру, понесених ним судових витрат (п.5 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України).

Рішення набирає законної сили у відповідності до статті 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядки та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.12.2022.

Суддя А.Є. Соловйова