ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" грудня 2022 р. м. Київ Справа № 911/2199/22

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, матеріали справи за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкелль Фрешенет Україна» (01010, місто Київ, вул. Московська, будинок 32/2, 1 поверх, код 30373419)

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» (08132, Київська обл., Бучанський район, місто Вишневе, вул. Промислова, будинок 5, код 32294905)

про стягнення 289004,09 гривень

До Господарського суду Київської області 31.10.2022 надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкелль Фрешенет Україна» (далі по тексту ТОВ «Хенкелль Фрешенет Україна»/позивач) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» (далі по тексту ТОВ «Експансія»/відповідач) заборгованості за договором купівлі-продажу від 08.01.2004 № 01/8 в загальному розмірі 288995,09 гривень, з яких: 117731,38 гривень основний борг, 21432,74 гривень пеня, 118358,57 гривень відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами, 31481,40 гривень інфляційні втрати.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в порушення умов договору відповідач за отриманий товар в повному обсязі не розрахувалася, внаслідок чого утворилася стягувана сума основного боргу у розмірі 117731,38 гривень, що стало підставою для додаткового нарахування та вимог про стягнення пені, відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.11.2022 позовну заяву ТОВ «Хенкелль Фрешенет Україна» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/2199/22. Ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою: встановлено відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та відзиву на позовну заяву із додержанням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали.

На адресу суду 01.12.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, за змістом якого останній заперечує проти пред`явлених позовних вимог та просить суд відмовити у задоволенні позову.

До суду 09.12.2022 від позивача надійшла заява, в якій позивач повідомляє суд, що відповідач 11.11.2022 здійснив погашення основної суми заборгованості у розмірі 117731,38 гривень, тому позивач не підтримує позовні вимоги в цій частині та просить суд припинити провадження у справі щодо стягнення з відповідача основної суми заборгованості.

Водночас, у вказаній заяві позивач збільшив період нарахування інфляційних втрат та відсотків за неправомірне користування грошовими коштами до моменту виконання відповідачем основного зобов`язання, внаслідок чого позивач остаточно просить суд стягнути з відповідача 21432,74 гривень пені, 123538,30 гривень відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами та 35154,27 гривень інфляційних втрат.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає, що за змістом п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши зміст поданої заяви ТОВ «Хенкелль Фрешенет Україна» в частині збільшення позовних вимог, судом встановлено, що позивач не змінюючи підстав позову, збільшує позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та відсотків за неправомірне користування грошовими коштами. Вказана заява відповідає вимогам, що ставляться ст. ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, відповідно, суд вважає за необхідне заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог прийняти до розгляду, у зв`язку з чим предметом розгляду у справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача 21432,74 гривень пені, 123538,30 гривень відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами та 35154,27 гривень інфляційних втрат.

До суду 16.12.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив із запереченнями проти доводів відповідача наведених у відзиві.

На адресу суду 22.12.2022 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій, з огляду на що просить відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Суд вважає, що у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута по суті за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для прийняття рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ЗАТ «Київський завод шампанських вин «Столичний», правонаступником якого є ТОВ «Хенкелль Фрешенет Україна», (продавець) та ТОВ «Експансія» (покупець) 08.01.2004 укладено договір купівлі-продажу № 01/8 (далі договір), відповідно до умов якого:

- продавець зобов`язується передати у власність покупця товар - вино ігристе (шампанське), іншу виноробну продукцію та безалкогольні напої в асортименті, з пакувальною тарою за цінами згідно виписаних накладних, які є невід`ємною частиною цього договору, а покупець зобов`язується прийняти даний товар та оплатити його вартість на умовах цього договору (пункт 1.1.);

- загальна сума договору складається з сум, зазначених в накладних (по яким покупець, відповідно до цього договору, отримав товар), що були видані покупцю за весь період даного договору (пункт 2.1.);

- товар супроводжується документами, які підтверджують його якість, кількість, асортимент та дату відгрузки (пункт 3.3);

- право власності на товар переходить до покупця з моменту його передачі (пункт 3.6.);

- ціна кожної одиниці товару визначається за погодженням сторін та вказується у товарно-транспортних накладних. Оплата за товар проводиться покупцем у строк не більше ніж 30 календарних днів з моменту отримання товару за накладною, включаючи день отримання (пункти 5.1. (в редакції додаткової угоди від 11.02.2010), 5.2.).

Додатковою угодою від 30.12.2004 до договору сторони домовились п. 9.1. договору викласти в наступній редакції: «Договір набирає чинності з моменту підписання і діє по « 31» грудня 2005 року. Даний договір вважається автоматично пролонгованим на кожний календарний рік на тих самих умовах при відсутності письмового повідомлення про його припинення, направленого однією стороною іншій. Таке письмове повідомлення направляється другій стороні не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії цього договору.».

Додатковою угодою від 11.02.2010 до договору сторони домовились внести зміни, зокрема, у пункт 5.1. договору, виклавши його в редакції додаткової угоди.

Так, на виконання укладеного сторонами договору постачальником поставлено, а покупцем прийнято товар на загальну суму 122823,36 гривень, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями видаткових накладних та товарно-транспортних накладних на переміщення алкогольних напоїв, які підписані обома сторонами, а саме:

- від 08.02.2021 № 1018218 на суму 7462,80 гривень;

- від 15.02.2021 № 1018255 на суму 5005,44 гривень;

- від 22.02.2021 № 1018286 на суму 4433,04 гривень;

- від 01.03.2021 № 1018338 на суму 11982,24 гривень;

- від 08.03.2021 № 1018383 на суму 5199,84 гривень;

- від 15.03.2021 № 1018410 на суму 7489,44 гривень;

- від 29.03.2021 № 1018480 на суму 3234,24 гривень;

- від 05.04.2021 № 1018524 на суму 4649,04 гривень;

- від 19.04.2021 № 1018589 на суму 9892,08 гривень;

- від 26.04.2021 № 1018631 на суму 5798,88 гривень;

- від 10.05.2021 № 1018719 на суму 4244,40 гривень;

- від 24.05.2021 № 1018813 на суму 8456,40 гривень;

- від 31.05.2021 № 1018875 на суму 5162,40 гривень;

- від 14.06.2021 № 1018961 на суму 3315,60 гривень;

- від 21.06.2021 № 1019010 на суму 4886,64 гривень;

- від 28.06.2021 № 1019064 на суму 11318,40 гривень;

- від 05.07.2021 № 1019107 на суму 4179,60 гривень;

- від 19.07.2021 № 1019242 на суму 3402,00 гривень;

- від 26.07.2021 № 1019323 на суму 12710,88 гривень.

Підписаним обома сторонами актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2022-31.07.2022 підтверджено наявність заборгованості у ТОВ «Експансія» перед ТОВ «Хенкелль Фрешенет Україна» у розмірі 117731,38 гривень.

Позивач стверджує, що відповідач всупереч умовам договору взяте на себе зобов`язання по оплаті поставленого позивачем та прийнятого відповідачем товару в повному обсязі не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом із вимогою про стягнення з відповідача боргу в розмірі 117731,38 гривень.

Відповідач заперечив проти пред`явлених вимог та просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Аргументуючи свої заперечення відповідач вказував на те, що згідно даних бухгалтерського обліку сума основного боргу за ним не обліковується; наданні позивачем товарно-транспортні накладні не є належними первинними документами бухгалтерського обліку, які підтверджують факт отримання покупцем товару, оскільки за умовами п. 3.4. договору товар вважається прийнятим покупцем з моменту оформлення сторонами відповідної накладної, до яких товарно-транспортні накладні віднести не можна; у відповідача відсутні відомості щодо підписання додаткової угоди про продовження строку дії договору, у такій угоді не вказано ім`я та посадового становища підписанта зі сторони відповідача, а проставлений на ній підпис не відповідає підпису особи, яка підписала договір.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Укладений договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж Кодексу передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Матеріали справи свідчать, що на підтвердження здійснення поставки товару на загальну суму 122823,36 гривень позивачем надано копії видаткових накладних та товарно-транспортних накладних на переміщення алкогольних напоїв.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/5226/17.

Відповідно до п. 1.5 Інструкції про застосування форм товарно-транспортних накладних на переміщення спирту етилового, високооктанових кисневмісних домішок та алкогольних напоїв, форм товарно-транспортних накладних на переміщення спирту етилового, високооктанових кисневмісних домішок та алкогольних напоїв, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 28.04.2005 № 154, (далі Інструкція) товарно-транспортні накладні на переміщення спирту етилового та алкогольних напоїв оформляються на звичайних бланках, виготовлених типографським способом або іншими засобами друку, та реєструються в Єдиному реєстрі товарно-транспортних накладних на переміщення спирту етилового та алкогольних напоїв з присвоєнням їм реєстраційного номера в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Форма бланка повинна містити всі реквізити форми № 1-ТН /спирт/, № 1-ТН /алкогольні напої/ відповідно до цієї Інструкції.

Пункт 2.1. Інструкції визначає послідовність оформлення товарно-транспортної накладної на переміщення алкогольних напоїв.

Так, згідно вказаного пункту під заголовком відповідної товарно-транспортної накладної вказуються дата виписки накладної, марка автомобіля (причепа/напівпричепа), його державний номер, тип, найменування перевізника та замовника (платника), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення на право керування транспортним засобом;

у рядку "Відправник" указуються повне найменування, його місцезнаходження, банківські реквізити, ідентифікаційний код, номер і дата видачі ліцензії на виробництво (оптову або роздрібну торгівлю) продукції, що ліцензується;

у рядку "Одержувач" записуються повне найменування підприємства одержувача продукції, його місцезнаходження, банківські реквізити, ідентифікаційний код, номер і дата видачі ліцензії на виробництво (оптову або роздрібну торгівлю) продукції, що ліцензується, номер і дата видачі наряду на відпуск продукції;

у рядку "Вантаж одержав" вказуються посада, прізвище, ім`я, по батькові та підпис особи, яка отримує вантаж.

у рядку "Водій-експедитор" проставляються посада, прізвище, ім`я, по батькові та підпис водія або експедитора, що прийняв вантаж для перевезення;

Відповідно до п. 2.3 Інструкції, після таблиці "Відомості про вантаж":

у рядку "Здав (відповідальна особа відправника)" фіксується факт передачі вантажу відповідальній особі одержувача вантажу та підтверджується підписом;

у рядку "Прийняв (відповідальна особа одержувача)" фіксується факт прийняття вантажу від відповідальної особи відправника вантажу, що підтверджується підписом та скріплюється печаткою;

у рядках "Прийняв водій-експедитор" та "Здав водій-експедитор" водій особистим підписом засвідчує прийняття та здачу вантажу одержувачу.

Судом встановлено, що частина товарно-транспортних накладних на переміщення алкогольних напоїв, за якими здійснювалось перевезення вантажу, оформлена з порушенням приписів вказаної вище Інструкції, оскільки не містять підпису водія-експедитора, який прийняв вантаж для перевезення та здав його одержувачу.

Втім, таке порушення вимог Інструкції не є беззаперечним доказом того, що зазначені у них товарно-матеріальні цінності не приймались для перевезення, а відсутність у товарно-транспортних накладних підпису водія-експедитора, який прийняв вантаж для перевезення та здав його одержувачу не може заперечувати факт здійснення господарської операції, за наявності інших первинних документів, які оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

При цьому, відповідач в перебігу розгляду справи факту отримання від позивача товару не заперечував.

Відтак, наявні у матеріалах справи товарно-транспортні накладні приймаються судом у якості належних та допустимих доказів, що підтверджують факт поставки позивачем товару та його отримання відповідачем, згідно переліку визначеного цими накладними та на суму, що в них зазначено.

До того ж, підписання відповідачем та скріплення печаткою видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Судом перевірено доводи відповідача щодо того, що наданні позивачем товарно-транспортні накладні не є належними первинними документами бухгалтерського обліку, які підтверджують факт отримання покупцем товару, та відхиляє їх, оскільки такі не спростовують наведених вище висновків суду. До того ж, оформлення сторонами товарно-транспортних накладних цілком узгоджується з умовами п. 5.1. договору, за змістом якого ціна кожної одиниці товару вказується у товарно-транспортних накладних.

При цьому суд зазначає, що умовами п. 3.4. договору сторонами не встановлено вимог до оформлення первинних документів.

Стосовно посилань відповідача на те, що у додатковій угоді від 30.12.2004 не вказано ім`я та посадового становища підписанта зі сторони відповідача, а проставлений на ній підпис не відповідає підпису особи, яка підписала договір, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При цьому, в силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Отже, умови додаткової угоди від 30.12.2004 до договору в контексті вимог статті 204 Цивільного кодексу України є правомірними, адже відповідачем не надано доказів щодо визнання недійсними у встановленому законом порядку додаткової угоди або окремих її умов.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом пунктом 5.2. договору сторони передбачили, що оплата за товар проводиться покупцем у строк не більше ніж 30 календарних днів з моменту отримання товару за накладною, включаючи день отримання.

З огляду на дату складання видаткових та товарно-транспортних накладних, наявних у матеріалах справи, строк оплати отриманого відповідачем товару є таким, що настав.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 117731,38 гривень.

Водночас, в перебігу розгляду справи позивач звернувся до суду із заявою в якій просив суд припинити провадження в частині стягнення основного боргу у розмірі 117731,38 гривень, у зв`язку з тим, що відповідач 11.11.2022 погасив обліковану за ним заборгованість у повному обсязі.

На підтвердження вказаної обставини позивачем до заяви додано банківську виписку від 11.11.2022 по рахунку позивача, з якої вбачається факт перерахування відповідачем грошових коштів у стягуваному розмірі на користь позивача.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної вище норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до моменту звернення до суду з позовною заявою, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Отже, в частині стягнення основного боргу у розмірі 117731,38 гривень, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в цій частині.

В зв`язку із закриттям провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 117731,38 гривень, суд, з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача 21432,74 гривень пені, розрахованих за загальний період з 22.04.2022 по 20.10.2022, 123538,30 гривень відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами, розрахованих за загальний період з 18.03.2021 по 10.11.2022, та 35154,27 гривень інфляційних втрат, розрахованих за загальний період з квітеня 2021 року по жовтень 2022 року.

Судом встановлено, що пунктом 7.2. договору сторони погодили, що за прострочення оплати одержаного на підставі цього договору товару покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,1% від суми всього боргу за кожний день прострочення виконання своїх зобов`язань.

Вказаний пункт договору узгоджується з положеннями ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», за змістом яких платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов`язання з оплати мало бути виконано. Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Оскільки сторонами в договорі інших умов не передбачено, то пеня має розраховуватися з наступного для після визначеного договором терміну оплати та до виконання грошового зобов`язання або до відповідного дня останнього місяця шестимісячного строку, встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що такий є необґрунтованим, адже при нарахуванні пені за порушення відповідачем зобов`язань, позивачем не взято до уваги, що початком для нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 21432,74 гривень. При цьому судом враховано, що сторони в умовах договору не передбачили більшу тривалість строку нарахування пені.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В силу приписів частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц.

У зв`язку з тим, що пред`явлені позовні вимоги в частині стягнення пені за висновком суду задоволенню не підлягають, заява про застосування строку позовної давності застосуванню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 694 Цивільного кодексу України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом пункту 7.2. договору за прострочення оплати одержаного на підставі цього договору товару покупець сплачує продавцю 0,2 % від суми простроченої оплати за кожний день неправомірного користування грошовими коштами (товарним кредитом) продавця.

Суд зазначає, що у постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив про те, що виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них. Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину. Враховуючи те, що кількість днів у календарному році є сталою та загальновідомою, визначений у такий погоджений сторонами спосіб (за кожен день прострочення) розмір цих процентів завжди може бути перетворений у річні проценти методом математичного розрахунку.

Відтак визначення сторонами у пункті 7.2. договору обчислення процентів за користування товарним кредитом за один день, а не за календарний рік, не змінює правову природу таких процентів.

Здійснивши перевірку розрахунку процентів за користування чужими грошовими, судом встановлено, що вірно розрахований розмір процентів становить 123301,52 гривень, відтак вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими підлягають частковому задоволенню у вказаній сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що вірно розрахований розмір інфляційних втрат становить 35366,82 гривень.

Суд, ухвалюючи рішення, не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України), відтак вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 35154,27 гривень підлягають задоволенню повністю у заявленій позивачем сумі.

Відповідач в перебігу розгляду справи контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та інфляційних втрат не надав, доводи позивача в цій частині не спростував.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

А саме суд приймає рішення про закриття провадження у справі № 911/2199/22 в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 117731,38 гривень та про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкелль Фрешенет Україна» 123301,52 гривень процентів за користування чужими грошовими коштами становить та 35154,27 гривень інфляційних втрат.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 2376,83 гривень.

Крім того, позивач у позовній заяві просив суд на підставі ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, зазначити в рішенні суду вказівку органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, з 21.10.2022 і до моменту виконання рішення, нараховувати відсотки за неправомірне користування грошовими коштами та інфляційні втрати.

Так, відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Враховуючи те, що відповідач в перебігу розгляду справи погасив суму основного боргу, а застосування вказаної статті здійснюється у випадку ухвалення рішення про стягнення боргу, відтак підстави для застосування приписів ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у даному випадку відсутні.

При цьому суд зауважує, що ані положеннями ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, ані положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не встановлено можливості зазначення у рішенні суду про нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 231, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 117731,38 гривень закрити.

2. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкелль Фрешенет Україна» задовольнити частково.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Експансія» (08132, Київська обл., Бучанський район, місто Вишневе, вул. Промислова, будинок 5, код 32294905) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Хенкелль Фрешенет Україна» (01010, місто Київ, вул. Московська, будинок 32/2, 1 поверх, код 30373419) 123301,52 гривень процентів за користування чужими грошовими коштами становить, 35154,27 гривень інфляційних втрат та 2376,83 гривень судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2022.

Суддя Р.М. Колесник