РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.09.2022Справа № 910/18906/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "АЛЕКСАНДР" (вул. Олександрівська, 2, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69063)

до Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська, 3, м. Київ, 01032)

про стягнення 427 902,53 грн.

та зустрічним позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська, 3, м. Київ, 01032)

в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (код ЄДРПОУ ВП 2113677) вул. Енергетиків, 20, м. Нетішин, Хмельницька область, 30100

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "АЛЕКСАНДР" (вул. Олександрівська, 2, м. Запоріжжя, Запорізька область, 69063)

про стягнення 12 121,00 грн.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним): Луценко І.М. - ордер серії АР № 1082501 від 31.01.2022 року;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 420 549,95 грн., а саме 408 000,00 грн. основного боргу, 4 246,38 грн. процентів річних та 8 303,47 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором поставки № 17474/53-124-01-21-14430 від 23.04.2021 року в частині своєчасної оплати поставленої продукції, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18906/21, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та враховуючи незначну складність справи, за наявності клопотання позивача про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні, господарським судом на підставі частини 2 статті 247 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Через відділ діловодства 20.12.2021 року від відповідача надійшов відзив № 45-30-2546/17782 від 13.12.2021 року на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову з посиланням на необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку та невірне визначення граничного строку виконання зобов`язань з оплати товару, без врахування дат поставки всієї його кількості, а також зазначаючи про неправомірне включення позивачем до складу простроченого грошового зобов`язання, на яке здійснюється нарахування процентів річних та втрат від інфляції, суми ПДВ. Окрім цього у відзиві відповідачем викладено клопотання про відстрочення виконання рішення суду на 3 календарних місяці з моменту набрання рішенням законної сили. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В подальшому 20.12.2021 року через канцелярію суду надійшла зустрічна позовна заява № 45-30-2547/17783 від 13.12.2021 року Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (код ЄДРПОУ ВП 2113677) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" про стягнення 12 121,00 грн. штрафних санкцій, а саме 7 221,03 грн. пені та 4 899,97 грн. штрафу.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач за зустрічним позовом (відповідач за первісним позовом) посилається на факт порушення відповідачем за первісним позовом як постачальником умов спірного Договору поставки № 17474/53-124-01-21-14430 від 23.04.2021 року в частині строків поставки товару, у зв`язку з чим позивачем за зустрічним позовом на підставі пункту 8.2 Договору нараховані пеня та штраф у вказаних сумах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2021 року залишено зустрічну позовну заяву Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" без руху та встановлено строк та спосіб усунення недоліків зустрічної позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2022 року, за результатами розгляду заяви 45-30-10/23 від 04.01.2022 року про усунення недоліків зустрічної позовної заяви Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (код ЄДРПОУ ВП 2113677) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" про стягнення 12 121,00 грн. штрафних санкцій, останню прийнято для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/18906/21, об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/18906/21, ухвалено здійснювати розгляд справи №910/18906/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 10.02.2022 року.

Судом доведено до відома, що через канцелярію суду від позивача за первісним позовом 31.12.2021 року надійшла відповідь № 150 від 24.12.2021 року на відзив на позовну заяву, у якій позивач за первісним позовом доводи відповідача за первісним позовом заперечує та вказує на відсутність підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення зобов`язання, а також для відстрочення виконання рішення суду.

В свою чергу через канцелярію суду 07.02.2022 року від відповідача за зустрічним позовом (позивача за первісним позовом) надійшов відзив №30 від 31.01.2022 року на зустрічну позовну заяву, в якому відповідач за зустрічним позовом - ТОВ «ТД «Александр» визнає заявлену до стягнення у зустрічному позові пеню у сумі 7 221,03 грн. та штраф у сумі 4 899,97 грн., а також наводить попередній розрахунок судових витрат відповідача за зустрічним позовом на правову допомогу в сумі 2500,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 року задоволено клопотання позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Александр" про проведення судового засідання 10.02.2022 року та усіх наступних судових засідань в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою додатку Easycon.

Окрім цього через канцелярію суду 07.02.2022 року до початку судового засідання 10.02.2022 року від позивача за первісним позовом надійшла заява про уточнення (збільшення) позовних вимог № 31 від 31.01.2022 року з доказами відправлення на адресу ВП "Хмельницька АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом", яка долучена судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 року підготовче засідання відкладено на 10.03.2022 року.

Через канцелярію суду від позивача за первісним позовом 21.02.2022 року надійшов супровідний лист № 43 від 16.02.2022 року з доказами надсилання відповідачу за первісним позовом копії заяви № 31 від 31.01.2022 року про уточнення (збільшення) позовних вимог та уточненого розрахунку №32 від 31.01.2022 року, які долучені судом до матеріалів справи.

Проте, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану з 24.02.2022 року судове засідання, призначене на 10.03.2022 року, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2022 року з урахуванням норм статті 3 Конституції України та положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України розгляд підготовчого засідання призначено на 07.07.2022 року.

За результатами розгляду в судовому засіданні 07.07.2022 року заяви позивача за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) № 31 від 31.01.2022 року про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якій ТОВ "ТД "Александр" зазначає про здійснення перерахунку позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом основний борг в сумі 408 000,00 грн., проценти річних в сумі 6928,76 грн., інфляційні збитки в розмірі 12973,77 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 418,55 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 2 500,00 грн., ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 року відповідна заява позивача за первісним позовом прийнята судом до розгляду та подальший розгляд справи ухвалено здійснювати з урахуванням нової ціни позову, а саме 427 902,53 грн., у тому числі 408 000,00 грн. основного боргу, 6 928,76 грн. процентів річних та 12 973,77 грн. інфляційних втрат.

Також зазначеною ухвалою суду від 07.07.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/18906/21 з урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.08.2022 року.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 17.08.2022 року у зв`язку з нез`явленням представників сторін судом протокольною ухвалою оголошено перерву на 01.09.2022 року.

Будь - яких інших заяв та клопотань, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання 01.09.2022 року до суду не надходило.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 01.09.2022 року уповноважений представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) приймав в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою додатку EasyСon.

Уповноважений представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судове засідання 01.09.2022 року не з`явився.

Про дату, час і місце судового розгляду відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №№ 060, 470.

Про поважні причини неявки в судове засідання з розгляду справи по суті 01.09.2022 року представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) суд не повідомлено.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки ДП «НАЕК «Енергоатом» та/або ВП «Хмельницька атомна електрична станція» не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, представник відповідача за первісним позовом не прибув в судове засідання з розгляду справи по суті 01.09.2022 року, за відсутності заперечень представника ТОВ «ТД «Александр» щодо розгляду справи без участі представника іншої сторони, суд здійснював розгляд справи 01.09.2022 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом).

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 01.09.2022 року представник позивача за первісним позовом підтримав свої позовні вимоги за первісним позовом та просив суд їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог - не заперечував.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 01.09.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 23.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» (позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, постачальник за договором) та Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, покупець за договором) було укладено Договір поставки №17474/53-124-01-21-14430 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити вироби абразивні в асортименті (надалі «товар»), згідно з найменуванням, асортиментом, виробником, кількістю, ціною та коду УКТ ЗЕД товару, які зазначаються в специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору.

Розділами 1 - 12 Договору сторони узгодили предмет договору, кількість та якість товару, умови поставки товару, вартість товару та порядок розрахунків, відповідальність сторін та порядок врегулювання спору, форс-мажорні обставини, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як визначено пунктом 11.1 Договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності печатки) і діє до повного виконання зобов`язань сторонами.

Вказаний Договір підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до умов пункту 1.2 Договору сторони погодили, що предметом даного договору є товар: код ДК 021:2015 - 14810000-2 (абразивні вироби).

Кількість та асортимент товару зазначається в специфікації до договору (пункт 2.2 Договору).

Так, на виконання вказаного пункту Договору сторонами було погоджено та підписано Специфікацію № 1 до Договору (Додаток № 1), згідно якої узгоджено поставку товару на загальну суму з ПДВ - 408 000,00 грн., його найменування, кількість, асортимент та ціну.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Як визначено умовами пункту 3.1 строк поставки товару становить 30 календарних днів з дати підписання сторонами договору.

Тобто, з урахуванням умов пункту 3.1 Договору, а також вищезазначених норм Цивільного кодексу України постачальник зобов`язаний поставити покупцеві товар в асортименті загальною вартістю 408 000,00 грн., у строк до 24.05.2021 року включно (з урахуванням вихідного дня 23.05.2021, який припадає на останній день строку поставки).

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за Договором в матеріалах справи відсутні.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За умовами пункту 3.2 Договору поставка товару здійснюється транспортом і за рахунок постачальника на умовах DPP згідно з Інкотермс, 2020 на складі вантажоотримувача за адресою: 30100, м. Нетішин, Хмельницька область, вул. Енергетиків, 36, Хмельницьке відділення ВП «Складське господарство» / склад №6.

Згідно з пунктом 6.3 Договору разом з товаром постачальник надає покупцю видаткову накладну (в 3-х примірниках).

Датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної (пункт 6.4 Договору).

За матеріалами справи судом встановлено та підтверджено сторонами в первісній та зустрічній позовних заявах, що на виконання умов вищевказаного Договору позивачем за первісним позовом було поставлено на адресу Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», а відповідачем за первісним позовом як покупцем прийнято передбачений Договором та Специфікацією № 1 товар на загальну суму 408 000,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними: № ЗП-00003672 від 06.05.2021 року на суму 94 320,00 грн., № ЗП-00004170 від 21.05.2021 року на суму 59 064,00 грн., № ЗП-00005016 від 10.06.2021 року на суму 184 616,40 грн., № ЗП-00006018 від 09.07.2021 року на суму 62 664,00 грн., № ЗП-00006826 від 02.08.2021 року на суму 7 335,60 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

При цьому факт отримання товару відповідачем за первісним позовом підтверджується підписами на видаткових накладних представників постачальника - ТОВ «Торговий дім «Александр» та покупця - ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Хмельницька АЕС» та відбитками печаток сторін.

Поряд із цим доказів зміни сторонами строку постачання товару згідно Договору матеріали справи не містять.

Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до пункту 2.1 Договору якість товару повинна відповідати умовам договору, технічним характеристикам, вказаним в технічній документації до договору (додаток №2 до договору), технічній документації, якою встановлені вимоги щодо його якості і кількості, та підтверджуватися сертифікатом якості (оригінал, або копія завірена постачальником), який передається постачальником для покупця разом з товаром згідно з діючою програмою забезпечення якості підприємства.

Відповідно до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з умовами пункту 2.3 Договору у разі поставки неякісного (дефектного) товару, товару, що не відповідає умовам договору, а також при недопоставці товару - покупець письмово повідомляє постачальника про виявлені недоліки товару.

Разом з тим, заперечень щодо факту поставки товару за спірними видатковими накладними відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Доказів пред`явлення претензій щодо якості та кількості поставленого товару у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак ушкодження чи псування поставленого товару від відповідача за первісним позовом до суду не надходило.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідності до укладеного між сторонами Договору позивачем за первісним позовом виконані прийняті на себе зобов`язання з передачі товару відповідачу за первісним позовом, а відповідачем за первісним позовом, у свою чергу, прийнято товар без будь - яких зауважень.

Факт передачі позивачем за первісним позовом товару належним чином підтверджено матеріалами справи та визнається відповідачем за первісним позовом у поданому до суду відзиві.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару відповідачу за первісним позовом, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткова накладна.

Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарських операцій і містять інформацію про кількість, вартість переданого товару та дату його поставки продавцем покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно з пунктом 4.1 Договору загальна вартість товару по договору становить 340 000,00 грн., крім того ПДВ 20% - 68 000,00 грн., а всього 408 000,00 грн.

Ціна за одиницю товару, кількість та загальна вартість товару по договору визначається специфікацією №1 (пункт 4.2 Договору).

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з пунктом 5.1 Договору оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоодержувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.

Таким чином, підписання покупцем (вантажоотримувачем - ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Хмельницька АЕС») вищенаведених видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за поставлений позивачем за первісним позовом товар.

Окрім цього за умовами пункту 5.2 Договору постачальник, що є платником ПДВ, зобов`язаний надати покупцю електронну податкову накладну, оформлену та зареєстровану в ЄРПН у встановленому законодавством порядку в електронній формі у строки, визначені для реєстрації податкової накладної в ЄРПН.

Згідно п.5.3 Договору у разі, якщо постачальник не здійснить реєстрацію належним чином оформленої податкової накладної в ЄРПН у встановлений законодавством термін та це призведе до втрати у покупця права на нарахування сум податку на додану вартість, що відносяться до податкового кредиту, покупець має право в односторонньому порядку зменшити вартість наданих послуг, виконаних робіт, поставлених ТМЦ за договором на суму ПДВ, яка не була підтверджена податковою накладною відповідно до вимог ПКУ.

Так, позивачем за первісним позовом надані до матеріалів копії податкових накладних, складених та зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних у передбачені чинним законодавством строки, на суми здійсненої поставки товару, а саме податкова накладна №245 від 06.05.2021 року на суму 94 320,00 грн., №920 від 21.05.2021 року на суму 59 064,00 грн., №877 від 10.06.2021 року на суму 184 616,40 грн., №791 від 09.07.2021 року на суму 62 664,00 грн., №281 від 02.08.2021 року на суму 7 335,60 грн.

Суд зазначає, що як доказ податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може буди єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним.

Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарський суд повинен враховувати положення Податкового кодексу та фактичні дії як постачальника, так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Згідно п. 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п.201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201.10 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому матеріали справи не містять, а відповідачем за первісним позовом не надано суду жодних доказів наявності зауважень щодо дати реєстрації позивачем за первісним позовом в ЄРПН податкових накладних №№ 245, 920, 877, 791, 281 та/або їх змісту, а також заперечень факту виконання ТОВ «ТД «Александр» умов п. 5.2 Договору в частині надання покупцю зареєстрованих в ЄРПН електронних податкових накладних на поставлений товар.

Отже, надані позивачем за первісним позовом складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних за фактом постачання ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Хмельницька АЕС» товару податкові накладні додатково підтверджують як факт виникнення зобов`язань у відповідача за первісним позовом з оплати його вартості, так і згоду з їх змістом та обсягом.

Таким чином, з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України та умов пункту 5.1 Договору, а також фактичних обставин поставок відповідач за первісним позовом повинен був сплатити грошові кошти за отриманий товар протягом 30-ти календарних днів з дати постачання товару на склад вантажоотримувача, тобто: у строк до 10.06.2021 року за поставкою, яка відбулась 06.05.2021 року, у строк до 23.06.2021 року за поставкою, яка відбулась 21.05.2021 року, у строк до 14.07.2021 року за поставкою, яка відбулась 10.06.2021 року, у строк до 11.08.2021 року за поставкою, яка відбулась 09.07.2021 року, у строк до 06.09.2021 року за поставкою, яка відбулась 02.08.2021 року.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та сторонами не заперечувалось, відповідач за первісним позовом у визначений умовами Договору строк свої зобов`язання щодо оплати вартості товару не виконав, у зв`язку з чим заборгованість відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом за поставлений за Договором товар на дату звернення до суду становить 408 000,00 грн.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору та у зв`язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом обов`язків щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар, позивачем за первісним позовом було надіслано на адресу відповідача за первісним позовом претензію №38 від 06.09.2021 року з вимогою сплати суми боргу у розмірі 408 000,00 грн.

Факт надсилання вказаної претензій на адресу ДП НАЕК «Енергоатом» та ДП НАЕК «Енергоатом» ВП «Хмельницька АЕС», а також отримання останніми 09.09.2021 року та 13.09.2021 року відповідно підтверджується описами вкладення у цінні листи від 07.09.2021 року, фіскальними чеками від 07.09.2021 року та накладними №133 та №125 від 07.09.2021 року, а також даними АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання вказаних поштових відправлень. Копії зазначених документів наявні в матеріалах справи.

Проте, вказана претензія позивача за первісним позовом була залишена покупцем без відповіді та реагування.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та зазначено позивачем за первісним позовом, свої зобов`язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» грошових коштів в сумі 408 000,00 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач за первісним позовом не виконав, в результаті чого у Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» утворилась заборгованість перед позивачем за первісним позовом за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

В свою чергу відповідач за первісним позовом звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр», в якій посилається на неналежне виконання відповідачем за зустрічним позовом (позивачем за первісним позовом) як постачальником своїх зобов`язань за спірним Договором в частині поставки товару у термін, передбачений умовами пункту 3.1 Договору, тобто до 25.05.2021 року, у зв`язку з чим покупцем нараховано та заявлено до стягнення з постачальника згідно з пунктом 8.2 Договору пеню у сумі 6 138,08 грн. за період з 25.05.2021 року по 03.08.2021 року, а також штраф у сумі 4 899,97 грн. за прострочення поставки товару більше 30 календарних днів.

Так, як зазначалось вище, з урахуванням умов пункту 3.1 Договору та дати підписання спірного Договору поставки від 23.04.2021 року постачальник зобов`язаний поставити покупцю товар у строк 30 календарних днів з дати підписання сторонами Договору, а саме до 24.05.2021 року (включно).

Докази того, що сторони узгодили інший термін поставки товару за Договором в матеріалах справи відсутні.

При цьому згідно з пунктом 6.4 Договору датою поставки товару вважається дата підписання вантажоотримувачем видаткової накладної.

Судом встановлено за матеріалами справи, що з урахуванням відміток вантажоотримувача на видаткових накладних із зазначенням дат отримання (прийняття) товару, позивачем за зустрічним позовом було отримано товар на загальну суму 408 000,00 грн. наступними партіями та у такі строки: 11.05.2021 року за видатковою накладною від 06.05.2021 року на суму 94 320,00 грн., 24.05.2021 року за видатковою накладною від 21.05.2021 року на суму 59 064,00 грн., 14.06.2021 року за видатковою накладною від 10.06.2021 року на суму 184 616,40 грн., 12.07.2021 року за видатковою накладною від 09.07.2021 року на суму 62 664,00 грн., 04.08.2021 року за видатковою накладною від 02.08.2021 року на суму 7 335,60 грн., отже зобов`язання щодо поставки товару відповідачем за зустрічним позовом виконано несвоєчасно та з порушенням визначеного п.3.1 Договору строку.

Поряд із цим суд зауважує, що, виходячи з положень спірного Договору, можливість здійснення позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) постачання товару відповідачеві за первісним позовом як покупцю жодним чином не ставиться в залежність від виконання ДП НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька атомна електрична станція» обов`язків з оплати вартості останнього.

Як визначено умовами пункту 8.2 Договору за порушення строку поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує покупцю штраф в розмірі 7% від вказаної вартості.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та зазначено позивачем за зустрічним позовом, відповідачем за зустрічним позовом допущено порушення умов Договору в частині своєчасної поставки передбаченого умовами Договору товару, у зв`язку з чим ДП НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Хмельницька атомна електрична станція» на підставі пункту 8.2 Договору нараховано відповідачеві за зустрічним позовом штрафні санкції у вигляді пені в сумі 7 221,03 грн. за період з 25.05.2021 року по 03.08.2021 року та штрафу в сумі 4 899,97 грн. за прострочення поставки товару більше 30 календарних днів, які позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом в поданій суду зустрічній позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки №17474/53-124-01-21-14430 від 20.05.2015 року суду також не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

При цьому відповідачем за первісним позовом не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу з оплати поставленого за Договором товару у загальному розмірі 408 000,00 грн., письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем за первісним позовом позовні вимоги.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за Договором щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення основної заборгованості в сумі 408 000,00 грн. відповідач за первісним позовом суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості за поставлений товар за спірним Договором підлягає задоволенню у заявленому розмірі в сумі 408 000,00 грн.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем за первісним позовом зобов`язань зі своєчасної оплати товару за Договором, позивачем за первісним позовом нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 6 928,76 грн. процентів річних за період 11.06.2021 року - 31.01.2022 року та 12 973,77 грн. втрат від інфляції за червень - жовтень 2021 року, які останній просив стягнути з відповідача за первісним позовом відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем за первісним позовом не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення первісних позовних вимог, позаяк відповідач за первісним позовом у поданому відзиві заперечує проти задоволення первісних позовних вимог про стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) в цілому.

Так, відповідач за первісним позовом вказує на безпідставність нарахування позивачем за первісним позовом процентів річних та інфляційних втрат на загальну суму вартості несвоєчасно оплаченого товару за Договором, яка включає в себе суму податку на додану вартість, оскільки нарахування процентів річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 Цивільного кодексу України може здійснюватися лише на суму простроченого грошового зобов`язання з оплати вартості товару без врахування суми ПДВ.

Суд зазначає, що справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України.

Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

Таким чином законодавець виключає з договірної вартості та, відповідно, з бази оподаткування ПДВ суму податку на додану вартість виключно з метою визначення розміру податкового зобов`язання з ПДВ. Тобто, в такий спосіб закон виключає можливість повторного нарахування податку на додану вартість на вже нарахований такий же вид податку, і ці спеціальні норми не мають відношення до правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Крім того, ані нормами чинного законодавства, ані умовами спірного договору не передбачено, окрім застереження пункту 5.3 Договору щодо зменшення вартості товару (бази нарахування) на суму ПДВ у випадку нездійснення реєстрації відповідної податкової накладної, що нарахування процентів річних, інфляційних втрат та неустойки здійснюється на вартість неоплачених товарів без урахування ПДВ, який входить в їх ціну.

Суд також зазначає, що в силу положень чинного податкового законодавства, а також статей 625, 627 629, 632 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та процентів річних здійснюється на загальну суму заборгованості за договором, навіть за умови, що така заборгованість включає суму ПДВ. При цьому, нараховані на суму ПДВ інфляційні втрати та проценти річних не включаються до суми ПДВ, визначеної договором, оскільки незалежно від нарахування їх на суму ПДВ становлять відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, у відповідача за первісним позовом наявне грошове зобов`язання перед позивачем за первісним позовом як постачальником з оплати вартості отриманого за Договором товару на суму 408 000,00 грн. і зазначена вартість товару визначена та погоджена сторонами з урахуванням податку на додану вартість.

Наразі, вказаний розмір грошового зобов`язання перед позивачем за первісним позовом покупцем не заперечується, відтак доводи відповідача за первісним позовом щодо необґрунтованого розрахунку інфляційних втрат та процентів річних на договірну вартість з урахуванням ПДВ, є безпідставними, оскільки стаття 625 Цивільного кодексу передбачає стягнення інфляційних втрат та процентів річних, виходячи з простроченої суми боргу, у зв`язку з чим заперечення відповідача за первісним позовом у вказаній частині судом до уваги не приймаються.

При цьому, судом також не приймаються до уваги заперечення відповідача за первісним позовом щодо невірного визначення позивачем за первісним позовом початку періоду прострочення оплати поставленого товару з огляду на здійснення постачальником поставки товару на загальну суму за Договором та у повному обсязі лише 24.05.2021 року, оскільки відповідно до умов пункту 5.1 Договору зобов`язання покупця з оплати товару, в тому числі у випадку здійснення постачання товару окремими партіями, не ставиться у залежність від кінцевого строку поставки всієї продукції, що вказана у Специфікації №1 до Договору.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем за первісним позовом заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем за первісним позовом періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 6 928,76 грн. процентів річних та 12 973,77 грн. втрат від інфляції підлягають задоволенню.

Щодо викладеного відповідачем за первісним позовом у поданому відзиві на позовну заяву клопотання згідно ст. 239 ГПК України про відстрочення виконання рішення у разі ухвалення судом рішення про повне або часткове задоволення первісних позовних тривалістю 3 календарних місяців з моменту набрання таким рішенням законної сили, в обґрунтування якого відповідач за первісним позовом посилається на важке фінансове становище, зумовлене законодавчими змінами на енергетичному ринку та наявністю заборгованості контрагентів перед ДП «НАЕК «Енергоатом», суд зазначає, що згідно частини 1 статті 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Правовий аналіз статті 239 ГПК України свідчить, що вона не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість відстрочення виконання рішення, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених сум, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

При цьому, підставою для розстрочення/відстрочення виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його виконання неможливим у визначений строк.

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Відстрочення або розстрочення виконання рішення допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Із підстав, умов та меж надання відстрочення виконання судового рішення випливає, що безпідставне надання відстрочення без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

У зв`язку з тим, що відстрочення виконання рішення продовжує період відновлення порушеного права позивача при її наданні необхідно враховувати закріплені в нормах національного матеріального права та Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, допустимі межі надання такої розстрочки.

Так, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Особа, яка подала заяву про розстрочення або відстрочення виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, тобто тягар доказування покладається саме на особу, яка подала заяву про розстрочку виконання рішення. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей 74-79 Господарського процесуального кодексу України.

Суд зазначає, що скрутне фінансове становище чи невиконання контрагентами своїх зобов`язань перед відповідачем не є безумовними підставами для відстрочення виконання рішення суду. Окрім того, запровадження в Україні воєнного стану має негативний наслідок на господарську діяльність обох сторін договору, у тому числі і на позивача.

Наразі, відповідачем за первісним позовом в порушення приписів ст. 74 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які є підставами для відстрочення виконання рішення суду, зокрема, наявності доказів, що підтверджують неможливість виконання рішення суду, а також доказів відсутності достатніх грошових коштів для погашення наявної заборгованості.

Натомість обставини, на які посилається ДП «НАЕК «Енергоатом» у своєму клопотанні про відстрочення виконання рішення суду, не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять таке виконання неможливим в розумінні ст. 331 ГПК України.

З урахуванням викладеного, розглянувши клопотання відповідача за первісним позовом про відстрочення виконання рішення, господарський суд не визнає причини, з яких рішення суду не може бути виконано у встановлений термін, поважними, та вважає за необхідне відмовити в задоволенні відповідного клопотання ДП «НАЕК «Енергоатом».

В частині зустрічних позовних вимог Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» пені у сумі 6 138,08 грн. за період з 25.05.2021 року по 03.08.2021 року та штрафу у сумі 4 899,97 грн., нарахованих згідно з пунктом 8.2 Договору за прострочення постачальником поставки товару у визначені Договором строки, суд зазначає, що згідно пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, як вже було встановлено судом вище, відповідачем за зустрічним позовом як постачальником допущено порушення умов Договору в частині своєчасної поставки передбаченого умовами Договору товару, а отже він є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

Як визначено умовами Договору, зокрема, пунктом 8.2, за порушення строку поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів постачальник додатково сплачує покупцю штраф в розмірі 7% від вказаної вартості.

Суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина 2 статті 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. (стаття 218 Господарського кодексу України).

Виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

При цьому, згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 у справі № 904/4156/18, необхідною умовою застосування договірної господарсько-правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Згідно з пунктом 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, пеня може бути встановлена для забезпечення будь-якого договірного зобов`язання (як грошового, так і негрошового), оскільки вона належить до штрафних санкцій.

У пункті 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що розмір штрафних санкцій щодо окремих видів зобов`язань встановлюється законом. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Верховний Суд у постанові від 25.06.2018 у справі №912/2483/17 зазначив, що сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Разом з цим, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі № 922/2220/19, чинним законодавством обмежень щодо розміру стягнення неустойки (пені) за порушення стороною негрошового зобов`язання не встановлено.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, зокрема, пені та штрафу.

При цьому, оскільки відповідачем за зустрічним позовом допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з поставкою товару, факт якого належним чином підтверджується матеріалами справи, суд приходить до висновку, що передбачений умовами Договору розмір пені узгоджується з приписами чинного законодавства України та, відповідно, про правомірність застосування позивачем за зустрічним позовом передбачених пунктом 8.2 Договору штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу та наявність правових підстав для нарахування відповідачеві за зустрічним позовом відповідних штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов`язань, оскільки на момент прийняття рішення відповідач за зустрічним позовом суду не представив належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд зазначає, що пунктом 1 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України встановлено право відповідача визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно зі статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

В свою чергу, відповідач за зустрічним позовом у поданому до суду 07.02.2022 року відзиві на зустрічну позовну заяву нараховані позивачем за зустрічним позовом суми штрафних санкцій за Договором, а саме 7221,03 грн. пені та 4899,97 грн. штрафу визнав.

За результатами здійсненої судом за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем за зустрічним позовом заявленої до стягнення неустойки (пені та штрафу) встановлено, що розмір пені та штрафу, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування з 25.05.2021 - 03.08.2021 року, становить 7 221,03 грн. пені та 4 899,97 грн. штрафу, що відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства, умовам Договору та є арифметично вірними, а тому нарахування позивачем за зустрічним позовом до стягнення з відповідача за зустрічним позовом 7 221,03 грн. пені та 4 899,97 грн. штрафу є правомірним.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем за зустрічним позовом зобов`язань з поставки товару за Договором у встановлений строк та правомірність нарахованих в зв`язку з цим штрафних санкцій (пені та штрафу), розмір заборгованості зі сплати яких відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів вчасної поставки товару відповідач за зустрічним позовом суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені обставини, виходячи з того, що зустрічний позов доведений позивачем за зустрічним позовом, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем за зустрічним позовом визнаний, суд доходить висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом штрафних санкцій підлягають задоволенню в сумі 7 221,03 грн. пені та 4 899,97 грн. штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що первісний позов доведений позивачем за первісним позовом, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем за первісним позовом не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі.

В свою чергу оскільки зустрічний позов доведений позивачем за зустрічним позовом, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем за зустрічним позовом не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на відповідача за первісним позовом; за зустрічним позовом - на відповідача за зустрічним позовом.

При цьому суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи вищевикладені приписи Закону України "Про судовий збір" та Господарського процесуального кодексу України, зважаючи на визнання зустрічних позовних вимог відповідачем за зустрічним позовом до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе здійснити повернення з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем за зустрічним позовом при поданні до суду зустрічного позову, а саме в сумі 1135,00 грн., про що судом постановлено окрему ухвалу.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» (69063, м. Запоріжжя, Запорізька область, вул. Олександрівська, 2, ) 408 000 (чотириста вісім тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 6 928 (шість тисяч дев`ятсот двадцять вісім) грн. 00 коп. процентів річних, 12 973 (дванадцять тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн. 76 коп. втрат від інфляції та витрати по сплаті судового збору у сумі 6 418 (шість тисяч чотириста вісімнадцять) грн. 54 коп.

3. Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити повністю.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Александр» (69063, м. Запоріжжя, Запорізька область, вул. Олександрівська, 2, ) на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) в особі Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» (30100, м. Нетішин, Хмельницька область, вул. Енергетиків, 20, ) 7 221 (сім тисяч двісті двадцять одну) грн. 03 коп. пені, 4 899 (чотири тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять) грн. 97 коп. штрафу та витрати зі сплати судового збору у сумі 1135,00 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. 00 коп.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 10 лютого 2023 року.

Суддя А.М. Селівон