РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.12.2022Справа № 910/7896/22

За позовом Фізичної особи-підприємця Пуриги Марії Володимирівни (м. Чернігів)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" (м. Київ)

про стягнення 770.639,12 грн,

Суддя Ващенко Т.М.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Пурига Марія Володимирівна звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" про стягнення 770.639,12 грн, з яких: 619.310,00 грн сплачених коштів за ненадані туристичні послуги за агентським Договором № ТА 234/11-15 від 30.11.15. по реалізації туристичних продуктів, 77.529,12 грн інфляційних втрат та 7.380,00 грн 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 25.08.22. позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення виявлених недоліків.

19.09.22. від позивача надійшла заява про усунення недоліків позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.22. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено її розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання), встановлено процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив, заяв та клопотань.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, у порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини 4 статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі, судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За змістом статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

В силу положень статті 10 наведеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи та про його право подати відзив на позовну заяву, копія ухвали суду від 22.09.22. про відкриття провадження у справі № 910/9896/22 направлялась на адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте відповідне поштове відправлення повернулось до суду у зв`язку з відсутністю адресата за цією адресою.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/7896/22, однак правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк (з урахуванням воєнного стану на території України), для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.11.15. між відповідачем (Туроператор) та позивачем (Турагент) укладено агентський договір по реалізації туристичних продуктів № ТА 234/11-15 (далі - Договорі), відповідно до п. 2.1. якого Турагент зобов`язується за винагороду надати Туроперагору послуги з реалізації Турпродукту Туристу шляхом укладення Договору про надання туристичного продукту (туристичних послуг) від імені та за дорученням Туроператора, а також здійснювати фактичні дії визначені умовами цього Договору.

Згідно п.3.2.7 Турагент зобов`язаний оплатити замовлені послуги на підставі рахунків Туроператора на його р/р або забезпечити оплату вартості продуктів Туроператора шляхом здійснення оплати за дорученням і від імені Туриста.

Пунктом 5 Договору визначено порядок бронювання турів, відповідно до якого Туроператор надає Турагенту доступ до системи бронювання через реєстрацію на офіційному сайті Туроператора.

Згідно з пунктом 5.5. Договору Туроператор письмово через систему бронювання направляє Турагенту повідомлення про статус заявки, що означає, заявка прийнята до розгляду. Після отримання відповідних повідомлень від Постачальників туристичного продукту (туристичних послуг), Туроператор направляє Турагенту підтвердження бронювання туристичного продукту (туристичної послуги) і надсилає Турагенту через систему бронювання рахунок на оплату туристичного продукту (туристичної послуги) або повідомляє Турагента про неможливість надання туристичного продукту згідно заявки на бронювання.

Згідно п. 6.1. Договору рахунок на оплату виставляється в письмовій формі автоматично через систему бронювання. Посилання Турагента на неотримання ним рахунку не може бути підставою для звільнення від зобов`язань по оплаті туристичного продукту (туристичних послуг) або зміни строку виконання таких зобов`язань. Всі рахунки на оплату відправлені Туроператором за допомогою системи бронювання мають чинність рахунків, оформлених письмово.

Пунктом 6.7. Договору передбачено, що оплата туристичного продукту здійснюється Турагентом в національній валюті - гривні згідно комерційного курсу, Туроператора, встановленого на його Офіційному сайті на дату виставлення рахунку.

Розмір агентської винагороди за реалізацію туристичного продукту Туроператора відповідно до п. 6.8. Договору становить 10 гривень, включаючи ПДВ за кожне бронювання та перераховується Туроператором Турагенту після реалізації туру.

Згідно з п. 6.5. Договору фактом виконання Турагентом грошового зобов`язання по оплаті вартості туристичного продукту в безготівковій формі вважається зарахування коштів Турагента на рахунок Туроператора. При цьому ризик затримки здійснення банківських операцій, а також ризик зміни валютних курсів відноситься на Турагента.

Пунктом 6.1. Договору визначено, що суми, отримані Турагентом за продаж туристичного продукту згідно цього Договору, не є власністю Турагента.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про туризм" туристичні оператори - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про туризм" туристичні агенти (далі - турагенти) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про туризм" за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його.

До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої, другої ст. 32 Закону України "Про туризм" за неналежне виконання своїх зобов`язань туроператор, турагент, інші суб`єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену у договорі, відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб`єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено на рахунок відповідача грошові кошти за туристичні послуги в розмірі 619.310,00 грн на підстав виставлених відповідачем рахунків.

Належним чином засвідчені копії відповідних платіжних доручень та рахунків на оплату позивачем надано до матеріалів справи.

При цьому відповідачем не було надано туристичних послуг, оплачений позивачем.

Згідно з п. 8.6. Договору при анулюванні підтвердженого туристичного продукту (туристичної послуги) з вини Туроператора (за виключенням відмови у оформленні в`їзних віз) Турагенту повертається вся сума вартості туристичного продукту (туристичних послуг), яка була сплачена Турагентом.

За умовами п. 8.6. договору Туроператор зобов`язаний, у випадку виникнення обставин, що роблять неможливим надання замовнику послуг з вини туроператора, повернути оплачені замовником кошти.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується сплата позивачем відповідачу 619.310,00 грн та ненадання оплачених туристичних послуг за Договором, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача зазначеної суми є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що відповідачем було порушено зобов`язання з повернення їх сплачених коштів за туристичні послуги, у зв`язку з чим позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення також 7.380,00 грн 3% річних та 77.529,12 грн інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що позивач нараховує 3 % річних та інфляційних втрат з дат, наступних за днем виставлення рахунків на оплату.

Проте умови Договору не встановлюють конкретних строків повернення позивачу грошових коштів, як і обов`язку їх негайного повернення, у зв`язку з чим початок прострочення виконання таких грошових зобов`язань має обчислюватись за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України, тобто по спливу семиденного строку від дня пред`явлення вимоги.

У той же час позивачем не надано доказів звернення до відповідача з вимогою (претензією) щодо повернення коштів, та доказів її направлення відповідачу, що унеможливлює встановлення конкретної дати прострочення, з якої можуть бути здійснені нарахування за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 7.380,00 грн 3% річних та 77.529,12 грн інфляційних втрат є необґрунтованими та не можуть бути задоволені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та заперечень про заявлених вимог не скористався, доводів і тверджень позивача у встановленому законом порядку не спростував.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 619.310,00 грн є обґрунтованими, доведеними та не спростованими належним чином в установленому законом порядку відповідачем, а відтак підлягають задоволенню. У задоволенні вимог про стягнення 7.380,00 грн 3% річних та 77.529,12 грн інфляційних втрат слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем до стягнення з відповідача заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20.000,00 грн на підставі договору про надання правової допомоги №2 від 29.07.22. та платіжного доручення №4921 від 29.07.22. на суму 10.000,00 грн.

Судом встановлено, що до матеріалів справи не надано передбаченого п. 4.5. договору про надання правової допомоги №2 від 29.07.22. акту, складеного за результатом наданих послуг, або іншого доказу, що підтверджує обсяг і вартість таких послуг, у зв`язку з чим питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу наразі судом не вирішується.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТТВК" (03680, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 72, офіс 128; ідентифікаційний код 36285831) на користь Фізичної особи-підприємця Пуриги Марії Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 619.310 (шістсот дев`ятнадцять тисяч триста десять) грн 00 коп. основного боргу та 9.289 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн 65 коп. судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя Т.М. Ващенко