ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Справа № 915/549/16(915/1205/20)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області,

головуючий суддя Давченко Т.М.

за участі секретаря Сулейманової С.М;

за відсутності представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 915/549/16(915/1205/20)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (вул. Московська, 32/2, м. Київ, 01010)

до відповідача-1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса листування: АДРЕСА_2 );

відповідача-2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; поштова адреса: АДРЕСА_5 );

2) Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 24/2).

про визнання правочинів недійсними

в межах справи № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича,

встановив:

У провадженні судді Господарського суду Миколаївської області Давченко Т.М. перебуває господарська справа № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича (далі ФОП Летягін Т.Г.). Постановою суду від 14.06.2016 ФОП Летягіна Т.Г. визнано банкрутом. Після набрання чинності КУзПБ, ухвалою від 07.04.2021 судом було введено процедуру погашення боргів Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_6 ), керуючим реалізацією призначено арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 996 видане 21.05.2013; адреса: вул. Черняховського, 4, офіс 32, м. Одеса, 65062; e-mail: ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та зобов`язано керуючого реалізацією у встановленому законом порядку здійснити процедуру погашення боргів боржника, надати господарському суду звіт про виконану роботу.

25.09.2020 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (далі ТОВ "ФК "Форінт") до відповідача-1: ОСОБА_1 та відповідача-2: ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3 та Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання правочинів недійсними в порядку положень ст. 16 ЦК України та ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, у якій викладено наступні вимоги:

Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрованому в реєстрі за № 2442, а яким безоплатно передано у власність (в дар) ОСОБА_2 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 .

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 8118781 від 17.12.2014 р. 16:10:20, внесений приватним нотаріусом ММНО Димовим О.С. (на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18087304 від 17.12.2014) про реєстрацію права власності на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 за ОСОБА_2 .

Повернути у власність Летягіна Тимура Генрійовича 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , шляхом відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 015 в книзі: 1, внесеного 26.06.2008р. на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. за № 1735 від 03.06.2008р. про реєстрацію права власності за Летягіним Тимуром Генрійовичем .

Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 25 грудня 2014 року між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., зареєстрованому в реєстрі за № 9069, а яким безоплатно передано у власність ОСОБА_2 нежитлові приміщення № 43, за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 244,6м.кв.;

Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2443, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від Летягіна Тимура Генрійовича цілий житловий будинок під АДРЕСА_9 ;

Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С, зареєстрований в реєстрі за № 2445, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від Летягіна Тимура Генрійовича земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_9 , площею 0,0639 га, кадастровий номер :01:026:0030;

Визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування, укладений 17 грудня 2014 року між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрований в реєстрі за№ 2444, а яким ОСОБА_2 прийняла у дар від Летягіна Тимура Генрійовича земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_9 , площею 0,0361 га, кадастровий номер :01:026:0031.

Заяву мотивовано тим, що відповідач-1 здійснив безоплатне відчуження всього свого майна при існуючій заборгованості за кредитними договорами за 1,5 року до порушення провадження у справі про банкрутство, тобто уклав фраудаторні правочини, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів.

Окрім цього, позивач вважає, що укладені договори дарування за своїм змістом суперечать вимогам Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, отже при укладені Договорів дарування сторони порушили вимоги частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

1. Рух справи.

Дана позовна заява була подана в межах справи № 915/549/16 про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г.

25.09.2020 (одночасно з пред`явленням позову) до суду надійшла заява позивача - ТОВ "ФК "Форінт" про забезпечення позову (№ 2/2020/09/3238 від 22.09.2020), у якій позивач просив:

1) накласти арешт на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 ;

2) заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 ;

3) заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь - які дії, відносно зміни статусу, характеристик об`єкта нерухомого майна: 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належного ОСОБА_2 .

Ухвалою від 28.09.2020 було задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (№ 2/2020/09/3238 від 22.09.2020) про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 30.09.2020 позовну заяву ТОВ "ФК "Форінт" прийнято до розгляду в межах провадження у справі №915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича, присвоєно справі номер №915/549/16(915/1205/20), відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.11.2020 та ін. Також, даною ухвалою залучено до участі у даній справі ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ; поштова адреса: АДРЕСА_5 ) та Державну податкову інспекцію у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (54030, м. Миколаїв, вул. Потьомкінська, 24/2) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою суду від 29.10.2020 провадження у даній справі було зупинено до перегляду в порядку апеляційного провадження ухвали Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2020 у справі № 915/549/16 про призначення ліквідатором ФОП Летягіна Т.Г. арбітражного керуючого Пояркова Володимира Олександровича.

Ухвалою суду від 09.03.2021 провадження у даній справі було поновлено, розгляд справи призначено на 07.04.2021.

Ухвалою суду від 07.04.2021 за клопотанням віповідача-1 розгляд справи у підготовчому засіданні було відкладено на 05.05.2021. Однак, у вказану дату судове засідання не відбулося.

17.05.2021 судом було зупинено провадження у справі № 915/549/16(915/1205/20) до перегляду ухвали Господарського суду Миколаївської області від 07.04.2021 про призначення керуючого реалізацією майна ФОП Летягіна Т.Г. у справі № 915/549/16 в порядку апеляційного провадження.

Ухвалою суду від 20.07.2021 провадження у даній справі було поновлено, розгляд справи призначено на 21.09.2021 з урахуванням встановлення на усій території України карантину відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" зі змінами та доповненнями а також з урахуванням щорічної відпустки судді.

Ухвалою від 21.09.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 21.10.2021.

Ухвалою від 21.10.2021, занесеною до протоколу судового засідання, розгляд справи по суті відкладено на 07.12.2021.

У судовому засіданні 07.12.2021 оголошено перерву до 11.01.2022, про що сторін повідомлено ухвалою.

У вказану дату судове засідання не відбулося, ухвалою від 24.01.2022 судове засідання у даній справі призначено на 02.03.2022.

У вказану дату судове засідання не відбулося у зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України.

Через активні бойові дії на території Миколаївської області та міста Миколаєва та неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, було змінено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області (розпорядження Голови Верховного Суду "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (господарські суди Миколаївської, Сумської та Чернігівської областей) від 22.03.2022 № 12/0/9-22).

Розпорядженням Голови Верховного Суду "Про відновлення територіальної підсудності судових справ Господарського суду Миколаївської області" від 25.07.2022 № 41 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області із 26 липня 2022 року.

Після відновлення територіальної підсудності суд ухвалою від 01.11.2022 призначив розгляд справи по суті на 15.11.2022 та повідомив сторін про розгляд цієї справи поза межами встановленого ГПК України строку у розумний строк, тривалість якого обумовлюється введенням в Україні за указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, воєнного стану через військову агресію Російської Федерації проти України. При цьому, суд зауважує на такому:

Згідно з приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Однак, через оголошення повітряної тривоги у призначений для розгляду даної справи час 15.11.2022, судове засідання не відбулося, тому ухвалою від 15.11.2022 суд повідомив сторін про призначення розгляду справи на 21.12.2022.

2. Правові позиції сторін у справі.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву вважає твердження позивача безпідставними та необгрунтованими, а позов таким, що не може бути задоволений, з огляду на наступне. Відповідач-1 наголошує на реальності договорів дарування, пояснює, що уклавши вказані договори він з дружиною розподілили спільно нажите майно з урахуванням часток на утримання відповідача-2 та спільних дітей, які залишались проживати з відповідачем-2. Вважає, що оспорювані правочини не можуть вважатися фіктивними, бо відбулися з настанням реальних наслідків, за якими майно перейшло до ОСОБА_2 , що в свою чергу унеможливлює визнання їх недійсними.

Також гр.ОСОБА_2 зауважує, що підставою припинення його підприємницької діяльності є економічна ситуація в країні, а не відчуження ним майна. Відповідач-1 вважає обраний позивачем спосіб захисту не спрямований на ефективне відновлення його начебто порушених прав, оскільки наразі майно, передане за договорами дарування вибуло з володіння відповідача-2 на користь інших осіб.

Окрім цого, відповідач-1 вказує на пропуск позивачем позовної давності при зверненні до суду із цим позовом, оскільки про обставини відчуження майна за договорами дарування був обізнаний ще ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Форінт», адже зазначав про вказані обставини ще у апеляційній скарзі на ухвалу суду від 14.11.2016 та про це було зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 26.12.2016. Тобто, перебіг строку позовної давності починається з листопада 2016 року.

Відповідач-2 проти позовних вимог заперечує та наголошує, що оспорювані договори дарування жодним чином не порушували та не порушують права та законні інтереси ТОВ «ФК «Форінт», оскільки таким даруванням подружжя здійснило добровільний розподіл спільно нажитого майна з урахуванням часток на утримання відповідача-2 та спільних дітей, які залишались проживати з відповідачем-2. До того ж, відповідачка зауважує, що вимоги ТОВ «ФК «Форінт» щодо визнання недійсними з моменту укладання договорів дарування від 25.12.2014р. №9069, від 17.12.2014р. №2443, від 17.12.2014р. №2445, від 17.12.2014р. №2444 не призведуть до реального відновлення прав позивача, оскільки майно, передане їй за даними договорами мною було відчужено, та наразі має нових власників (про що зазначає сам позивач), які є добросовісними набувачами, отже, в даному випадку позовні вимоги не спрямовані на реальний захист інтересів позивача. Відповідачка просить суд відмовити ТОВ «ФК «Форінт» у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив гр. ОСОБА_2 (відповідача-1), яка є ідентичною відповіді на відзив гр. ОСОБА_2 (відповідача-2), ТОВ «ФК «Форінт» зауважує, що у заявлених позовних вимогах та доводах, викладених на обгрунтування ТОВ «ФК «Форінт» оспорює вчинені Летягіним Т.Г. договори дарування та намагається визнати їх недійсними на підставі ст. 42 КУзПБ, а саме як такі, що вчинені менш ніж за три роки до порушення справи про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. безоплатно, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів. При цьому ТОВ «ФК «Форінт» посилається на судову практику та правові висновки, викладені Верховним Судом і складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, з посиланням також на висновки і а правову позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17. від 23.04.2019 у справі № І9/5009/2383/11 від 30.01.2019 у справі №910/7827/17. Тобто, позивач наголошує, що в даному випадку мова не йде про фіктивність правочинів, а йде мова про укладення протягом трирічного періоду, що передував порушенню провадження у справі про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г., і зазначені правочини розглядаються як «сумнівні», тобто вчинені у «підозрілий період».

Позивач в силу вимог ст. 42 КУзПБ та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Падати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц вважає оспорювані договори дарування фраудаторними.

Також позивач звертає увагу, що позовні виміни ТОВ «ФК «Форінт» обгрунтовані недійсністю договорів, в силу того, що такі договори спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на шкоду кредиторам. Нормативно така позиція позивача обгрунтована положеннями ст. ст. 203, 215 ЦК України, які визначають загальні правові підстави визнання правочинів недійсними та існуючими правовими висновками Верховною Суду, викладеними у постанові від 17.07.2019 у справі №299/396/17. Тобто, в момент вчинення таких правочинів недотримані вимоги, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Зазначені норми та висновки, на думку позивача, надають підстави для визнання недійсними договору, спрямованого на уникнення звернення сіяіпення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного закоиодавства (ч.6 ст.З ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.З ст. 13 ЦК).

Окрім цього, позивач зазначає, що Летягіним Т.Г. не спростовано доводи позивача щодо недобросовісної поведінки боржника, адже не доведено, що його юридично значимі вчинки були економічно обгрунтованими, поведінка була розумною.

Позивачем наголошено, що у даному випадку ТОВ «ФК «Форінт» звертається до суду із позовними вимогами про визнання правочинів недійсними, що відповідає положенням ст. 16 ЦК України та ст. 42 КУзПБ.

Також позивач заперечує щодо доводів відповідача-1 про сплив строку позовної давності, та наголошує, що ані банк, ані ТОВ «ФК «Форінт» не є сторонами оспорюваних договорів, а тому не могли бути обізнаними про їх зміст. Лише з 20.10.2017 (момент подання ліквідатором копій договорів) позивач починає обрахунок строку позовної давності та вважає поважною причиною пропуску строку позовної давності саме бездіяльність ліквідатора, визнану судом.

Відповідачем-1 подано суду заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначає, що посилання виключно на судову практику без зазначення конкретних порушень норм матеріального права, допущених при укладанні спірних правочинів, в даному випадку суперечить національній доктрині права України, а по-друге, усі судові рішення, на які зроблені посилання у тексті заяви стосуються різних випадків та різних обставин справи, які передували визнанню судами недійсними правочинів у цих рішеннях, тому бездумно спиратись на судову практику без здійснення аналізу обставин наведених справ та з`ясування обставин даної справи - свідчитиме про бажання позивача видати бажане за дійсно існуюче та тиск на суд задля переконання суду у цьому бажанні.

Також відповідач-1 спростовує твердження позивача щодо недоброчесної поведінки при вчинення правочинів та зазначає, що боржник - Летягін Т.Г. таки задовольнив частково вимоги заставного кредитора (посилання про сплачені суми та підтвердження банку про їх отримання були неодноразовим предметом дослідження, містяться в матеріалах справи та не заперечуються ані ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ані ТОВ «ФК «Форінт»), але наразі проблема полягає в тому, що на дату задоволення таких вимог заставним кредитором був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а не ТОВ «ФК «Форінт», тому саме товариством «Форінт» і не були отримані кошти на задоволення своїх вимог. Тому усі подальші посилання позивача про невідповідність поведінки боржника «стандартам поведінки добросовісного боржника» не можуть бути прийнятними, оскільки стосуються оцінки поведінки особи у правовідносинах, стороною у яких не був позивач, та у правовідносинах, блага за якими (часткове погашення кредиту) отримав не позивач, а існуючий на той час заставний кредитор. Будь-яких інших тверджень щодо недобросовісної поведінки боржника у подальшому, коли правонаступником кредитора - банку «Аваль» став вже ТОВ «ФК «Форінт» позивач у заяві та у відповіді на відзив на зазначив як і не надав доказів на підтвердження таких тверджень.

Відповідач наголошує на реальності виконання спірних правочинів та вважає, що твердження позивача суперечать позиції, висловленій Верховним судом у своїх постановах (на які і посилається позивач), оскільки у вказаних постановах судами було досліджено фактичне виконання правочинів та встановлено фактичне продовжування користування боржником начебто відчуженим майном. Летягін Т.Г. наполягає знову на тому, що майно вибуло з його володіння в момент вчинення спірних правочинів та до цього часу він не користувався цим майном та не користується (не має доступу до відчуженого майна не має можливості ним володіти, користуватись та розпоряджатись).

Посилання позивача на введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання договорів не доведено належними та допустимими доказами та залишаються лише посиланням на практику без будь-якого підтвердження.

Окрім цього, на думку відповідача, твердження позивача про відсутність доказів на підтвердження обставин поділу майна між подружжям за згодою між собою (відсутність нотаріально посвідченого договору про поділ майна) є безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст. 69 Сімейного кодексу України та ст. 64 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік добровільно узгодили поділ майна подружжя, оскільки спору між ними не було.

Також відповідач наголошує на неправильності обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Посилання позивача щодо відсутності дієвих засобів для самостійного звернення та отримання інформації щодо змісту спірних правочинів не може бути достатньою підставою для визнання причин пропуску строку позовної давності поважними.

У додаткових поясненнях, наданих відповідачем-1 до суду 20.09.2021, пан Летягін указує про застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/21 щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Позивачем також надано суду додаткові пояснення 21.12.2022 (вих. № 2/2022/12/6987 від 20.12.2022), у яких позивач зазначив, що з урахуванням правової позиції Верховного суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/21, слід використати загальні підстави недійсності правочинів за нормами ЦК України з огляду на недобросовісну поведінку боржника, вчинену з метою зашкодити кредиторам в погашенні заявлених вимог за рахунок активів банкрута.

У судовому засіданні 07.12.2021 присутні представники сторін підтримали свої позиції, викладені у поданих суду документах.

Представники сторін у судове засідання 21.12.2022 не з`явилися, проте їх відстутність не впливає на розглянути справу по суті.

Відповідно до до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

З 21.10.2019 почав діяти Кодекс України з процедур банкрутства, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до ГПК України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними ГПК України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Водночас, згідно ч. 4 ст. 42 КУзПБ, за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Зважаючи на те, що Позивач звернувся до суду саме із позовною заявою, яку прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання в межах справи № 915/549/16про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. в порядку ст. 7 КУзПБ, суд дійшов висновку про ухвалення судового рішення за результатами розгляду поданого позову у вигляді рішення, згідно вимог ст. 7 КУзПБ.

У судовому засіданні 21.12.2022, згідно ч. 1 ст. 240 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 порушеНопровадження у справі про банкрутство Фізичної особи підприємця Летягіна Тімура Генрійовича ( АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за заявою самого боржника в порядку ст. ст. 90-91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Постановою від 14.06.2016 у справі № 915/549/16 господарський суд Миколаївської області визнав Фізичну особу підприємця Летягіна Тімура Генрійовича ( АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), банкрутом, з підстав ст. ст. 90-91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; відкрив ліквідаційну процедуру по даній справі строком на 12 місяців; призначив ліквідатором по справі арбітражного керуючого Безабчук А.В., свідоцтво № 233 від 20.02.2013.

Ухвалою від 30.08.2016 визнано заявлені грошові вимоги кредитора - АТ «Райффайзен Банк Аваль» до банкрута ФОП Летягіна Т.Г. у розмірі 15 325 850,25 грн., які виникли на підставі неналежного виконання умов генерального кредитного договору № 010/01-04/07-754 від 25.12.2007 р., кредитного договору № 010/01-04/07-755 від 25.12.2007 р., кредитного договору № 010/01-04/07-756 від 25.12.2007 р., генерального кредитного договору № 010/01-04/08-318 від 15.05.2008 р, кредитного договору № 010/01-04/08-319 від 15.05.2008 р., кредитного договору № 010/01-04/08-320 від 15.05.2008 р., кредитного договору № 010/01-04/08-321 від 15.05.2008 р., кредитного договору №010/01-04/08-322 від 15.05.2008 р.

Визнана заборгованість у вказаній сумі підтверджується рішеннями Господарського суду Миколаївської області від 21.09.2015 у справі № 915/1403/15 та від 29.09.2015 у справі № 915/634/15, а також відповідними розрахунками.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.04.2017 було здійснено заміну кредитора у даній справі з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ТОВ «ФК «Форінт».

Ліквідаційна процедура у справі наразі триває.

Кредиторські вимоги залишаються непогашеними через відсутність майнових активів боржника.

Разом з тим, під час розгляду справи, 20.10.2017 ліквідатором Безабчук А.В. до Одеського апеляційного господарського суду надані письмові пояснення щодо встановлених Одеським апеляційним господарським судом обставин про наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про зареєстроване за Летягіним Т.Г. нерухомого майна з наданням доказів про спростування встановлених обставин, та додаткові документи. До письмових пояснень ліквідатора надано:

копію нотаріально посвідченого договору дарування від 25.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , про безоплатню передачу у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень № 43, за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 244,6м.кв.;

копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 ;

копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 цілого житлового будинку під АДРЕСА_9 ;

копію нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 04.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_5 , про продаж нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_10 ;

Ліквідатором встановлено, що шлюб ОСОБА_6 з ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.08.2015р. у справі №490/6196/15-ц (т. 2, а.с. 226), частки банкрута у спільному майні не виявлено.

Про дату надання копій правочинів з відчуження Летягіним Т.Г. майна до суду ліквідатором у справі Безабчук А.В. зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суду від 23.10.2017р.

В подальшому, ліквідатором Безабчук А.В., до суду в ході розгляду звітів ліквідатора надано:

копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_9 , площею 0,0639га, кадастровий номер :01:026:0030;

копію нотаріально посвідченого договору дарування від 17.12.2014р., укладеного між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 , про дарування ОСОБА_2 земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_9 , площею 0,0361га, кадастровий номер :01:026:0031.

Одеським апеляційним господарським судом у постанові від 26.12.2016 та у постанові 23.10.2017 , а також Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 при розгляді зазначеної справи встановлені факти неналежного виконання обов`язків ліквідатором Безабчук А.В., через що припинені її повноваження в якості ліквідатора у справі про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г.

Так, Одеський апеляційний господарський суд постановою від 23.10.2017 зазначив, що господарський суд надав невірну оцінку наявним у справі доказам щодо відсутності майнових активів банкрута, не витребував від ліквідатора достатніх та належних доказів, що стосується вжиття ним заходів щодо встановлення дійсних обставин відчуження майнових активів боржника у відповідності до вимог закону, за результатами розгляду звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу прийняв передчасне рішення про затвердження звіту та припинення провадження у справі.

Під час здійснення ліквідаційної процедури ФОП Летягіна Т.Г., ТОВ «ФК «Форінт» звернулося до суду із позовом в межах справи № 915/549/16 про банкрутство Фізичної особи-підприємця Летягіна Тімура Генрійовича про визнання недійсними правочинів - договорів дарування, укладених між Летягіним Тимуром Генрійовичем та ОСОБА_2 та застосування наслідківнедійсності цих правочинів.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про визнання правочинів щодо відчуження майна недійсними посилається на те, що:

- спірні договори мають бути визнані недійсними на підставі ст. 42 КУзПБ як такі, що укладені менш ніж за три роки до порушення справи про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. безоплатно, що призвело до суттєвого зменшення активів боржника, які можна було б спрямувати на погашення вимог кредиторів (фраудаторні нравочини):

- спірні договори укладені з порушенням вимог ч.ч.1,5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків.

3. Положення законодавства, що застосовуються при вирішенні спору в даній справі, та правові висновки суду.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист ? це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, як: не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу та Господарського кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

Законодавство про банкрутство (як стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції, чинній з 19.01.2013, так і стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Обґрунтовуючи правові підстави поданої заяви, позивач посилається на положення абз. 4 ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, якими передбачено, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав як, зокрема, якщо боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

За переконанням позивача майно боржником (відповідачем-1) було відчужене - подароване на користь відповідача-2 саме у "підозрілий період" за наявності простроченої заборгованості перед банком з метою уникнення стягнення цього майна.

Вказані договори на думку позивача не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, при цьому належних та допустимих доказів, які б підтверджували такі доводи позивачем до матеріалів справи не додано.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з підстави, зокрема, якщо боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Кодекс України з процедур банкрутства введено в дію 21.10.2019 та в силу пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, поширює свою дію на подальший розгляд справ про банкрутство незалежно від дати порушення (відкриття) провадження у таких справах, за винятком справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації.

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Так, провадження у справі про банкрутство ФОП Летягіна Т.Г. порушено ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 в порядку ст. ст. 90-91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції від 19.01.2013.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У відповідності до п. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Приписами ст. 5 ЦК України "Дія актів цивільного законодавства у часі" визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Так, за загальним правилом до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце (висновок Верховного Суду України у постанові від 02.12.2015 у справі №3-1085гс15).

Принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено ч. 1 ст. 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (пункт 4 рішення Конституційного Суду України від 05.04.2021 № 3-рп/2001).

Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абз. 4 п. 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Прикінцевими та Перехідними положеннями КУзПБ не передбачено надання зворотньої дії в часі положенням ст. 42 цього Кодексу, як і будь-яким іншим положенням Кодексу. З огляду на таке, до договорів, які укладені до моменту набрання чинності КУзПБ застосовуються загальні чи спеціальні норми матеріального права, які визначають підстави недійсності цих договорів та існували на момент укладення договору (вчинення правочину).

З урахуванням вищевикладеного, вимога позивача про визнання недійсними договорів дарування на підставі положень ст. 42 КУзПБ, який набув чинності лише з 21.10.2019 та не містив вказівки про надання йому зворотної дії в часі, є необґрунтованою та безпідставною.

Близька за змістом правова позиція щодо неможливості застосування норм ст. 42 КУзБП щодо визнання недійсними договорів, які були укладені до набрання чинності таким кодексом, викладена у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №911/956/17 та від 02.06.2021у справі № 911/956/17.

Стосовно застосування абз. 5 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин слід зауважити, що такі положення, у порівнянні із аналогічними положеннями ст. 42 КУзПБ, передбачають інший період, за який відповідний правочин може бути визнано недійсним, а саме виключно лише один рік до моменту порушення провадження у справі про банкрутство боржника.

В силу статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов`язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Отже, порівняльний аналіз положень ст. 42 КУзБП та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" свідчить, що відповідні статті містять аналогічні за цільовою спрямованістю норми направлені унеможливити вчинення боржником фраудаторних дій у "підозрілий період". Положення КУзПБ, у порівнянні із Законом про банкрутство, лише незначно, розширюють перелік підстав визнання недійсними правочинів боржника за рахунок укладення договору із заінтересованою особою та укладення договору дарування. Однак суттєвим є той факт, що КУзПБ істотно розширює часові межі так званого "підозрілого періоду": з одного року до трьох років.

Враховуючи те, що спірні правочини було вчинено 17.12.2014 (№ 2442, 2443, 2444, 2445) та 25.12.2014 (№ 9069)18.11.2016, а провадження у справі про банкрутство відносно ФОП Летягіна Т.Г. було відкрито 19.05.2016, то такий правочин не може відноситися до фраудаторних дій вчинених у "підозрілий період".

Крім того, дата вчинення оспорюваного правочину на півроки виходить за часові межі "підозрілого періоду", а отже, правочин не може бути визнаний недійсним на підставі положень статті 20 Закону про банкрутство.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 28 жовтня 2021 року у справі № 911/1012/13, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" визначеного статтею 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постановах від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 та від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19).

Приписами статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізуючи встановлене статтею 55 Конституції України та статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами першою - п`ятою статі 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої та третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Як підставу недійсності правочину за нормами ЦК України позивач наводить недобросовісність відповідачів при укладенні оспорюваних договорів, проте жодними належними доказами вказане не доводить.

Так само позивачем не надано суду доказів на підтвердження доводів щодо фактичного невиконання договорів, тверджень що правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не надано доказів коритсування відповідачем-1 майном після укладення договорів дарування.

Відповідно до частини 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд додатково звертає увагу сторін на те, що оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем зроблено не було.

З огляду на встановлені обставини та наведені норми, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Крім того, ухвалою суду від 28.09.2020 року у справі №915/549/16(915/1205/20) були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 6/100 часток масиву незавершеного будівництва індивідуальних житлових будинків під АДРЕСА_7 , належить ОСОБА_2 , заборонено органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі, реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо вказаного об`єкта нерухомого майна, а також заборонено ОСОБА_2 вчиняти будь - які дії, відносно зміни статусу, характеристик цього об`єкта нерухомого майна.

Згідно ч. 9, ч. 10 ст. 145 ГПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. В такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Отже, зважаючи на те, що судом відмолено у задоволенні позову, суд дійшов висновку про скасування вищевказаних заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 28.09.2020 року у справі №915/549/16(915/1205/20).

Керуючись статтями ст.ст. 1, 2, 7, 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 74, 76-80, 129, 145, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2020 року у справі №915/549/16(915/1205/20).

Рішення може бути оскаржено до Південно-Західного апеляційного господарського суду через Господарський суд Миколаївської області протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 31.12.2022

Суддя Т.М.Давченко