ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2022 р. Справа № 910/14849/19

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Новатех"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021

у справі № 910/14849/19 (суддя О.М. Ярмак)

за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Новатех"

про визнання недійсними додаткових договорів

за участю представників учасників справи:

від прокуратури: Збарих С.М.;

від позивача: Спорий І.Г.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Аракелян Р.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Центрального регіону України (далі також прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі КМУ) та Міністерства оборони України (далі Міністерство, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Управління капітального будівництва та інвестицій" (далі ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій", відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Новатех" (далі ТОВ "НВП "Новатех", відповідач-2) про визнання недійсними додаткових договорів, в якому просив суд визнати недійсними наступні договори:

- додатковий договір № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по пр-ту Відрадний, 42, укладений між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" на виконання договору № 11/06 від 11.07.2006;

- додаткової угоди № 1 від 21.04.2016 до додаткового договору № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокурор зазначає, що спірні правочини укладені неуповноваженою особою, без погодження КМУ та всупереч Земельному кодексу України (далі - ЗК України), Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про використання земель оборони» та Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»; відповідна земельна ділянка належить до земель оборони, власником якої є держава в особі КМУ, постійним користувачем - Міністерство, тому відповідачі не мали права укладати спірні додатковий договір і додаткову угоду без погодження зазначених органів, а також з порушенням вимог наказу Міністерства від 08.12.2005 № 772 "Про деякі питання організації будівництва житла"; за доводами прокурора, вилучення з порушенням земельного законодавства земель оборони, зміна їх цільового призначення та передача у власність порушує права та інтереси держави в особі КМУ як власника земель зазначеної категорії та Міністерства як користувача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 910/14849/19 позов Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі КМУ та Міністерства до ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" про визнання недійсними договорів залишено без розгляду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 у справі № 910/14849/20 скасовано в частині залишення без розгляду позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі МОУ до ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" про визнання недійсними додаткових договорів; у частині залишення без розгляду позову Заступника військового прокурора Центрального регіону України заявлених в інтересах держави в особі КМУ до ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" про визнання недійсним договору в частині вимог, пред`явлених в інтересах держави в особі КМУ ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.09.2020 залишено без змін; матеріали справи № 910/14849/19 передано на розгляд Господарському суду міста Києва.

Постановою Верховного Суду від 14.07.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2021 у справі № 910/14849/20 залишено без змін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним додатковий договір № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по пр-ту Відрадний, 42, укладений між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех"; визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 21.04.2016, укладену між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" до додаткового договору № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві; стягнуто з ТОВ "НВП "Новатех" на користь Військової прокуратури Центрального регіону України 1 921,00 грн судового збору; стягнуто з ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" на користь Військової прокуратури Центрального регіону України 1 921,00 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що використання земельної ділянки не може вважатися немайновим правом, як це зазначено в оспорюваних правочинах, оскільки користування такою ділянкою є речовим правом та повинно здійснюватися на певній правовій підставі; суду не надано доказів, які свідчать про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку та прийняття Київською міською радою відповідного рішення щодо надання її ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" під будівництво житла; чинним на момент укладення оскаржуваного правочину законодавством не було передбачено передачу земель оборони в якості пайового внеску в житловій забудові; у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про відведення земельної ділянки для будівництва як до укладення спірного правочину, так і після його підписання, що свідчить про відсутність у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" повноважень на передачу прав на таку земельну ділянку; прокурор звернувся до суду в межах трирічного строку позовної давності.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, ТОВ "НВП "Новатех" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач-2 вказував на те, що суд першої інстанції не здійснив належного дослідження доказів, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов хибного висновку щодо відсутності у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" делегованих повноважень на підписання оскаржуваного додаткового договору та додаткової угоди; висновок суду про те, що ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" здійснило розпорядження земельною ділянкою державної форми власності та вилучено її з постійного користування Міністерства є невірним, оскільки наявними у матеріалах справи доказами засвідчується факт відсутності переходу будь-якої форми речового права та державної реєстрації речового права земельної ділянки військового містечка по пр-ту Відрадний, 42 на користь відповідачів; суд нівелював положення інституту позовної давності і протиправно послався на обставини обізнаності прокурора з порушеним правом під час проведення Територіальним управлінням ДБР у м. Києві досудового розслідування кримінального провадження від 25.03.2019 і те, що позов подано 23.10.2019, в межах трирічного строку позовної давності, оскільки Міністерству було відомо про договори у вересні 2008 року, що підтверджується листом від 17.09.2008; прокурором не доведено належними доказами позовних вимог та факту порушення інтересів держави.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.01.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "НВП "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19; розгляд апеляційної скарги призначено на 23.02.2022; учасникам справи встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/14849/19.

Прокурор скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в її задоволенні та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, прокурор наголошував на тому, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази про прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про відведення спірної земельної ділянки для будівництва як до укладення спірного договору, так і після його підписання, що свідчить про відсутність у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" повноважень на передачу прав на таку земельну ділянку; скаржником не обгрунтовано, яким чином доводи про відкладення умов реалізації спірного договору спростовують висновки суду щодо відсутності повноважень на його укладення станом на 11.07.2006; лист від 16.06.2006 № 6/457 та відповідь на нього, у якій викладено відсутність заперечень щодо укладення договорів відповідно до вимог чинного законодавства, не є належним та допустимим доказом, оскільки у відповіді не зазначено про генеральний договір; оцінка підстав представництва вже була предметом розгляду у даній справі за результатами розгляду апеляційної та касаційної скарг на ухвалу про залишення позову без розгляду.

23.02.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про надання строку для мирного врегулювання спору.

У судовому засіданні 23.02.2022 розгляд справи було відкладено на 23.03.2022.

Судове засідання, призначене на 23.03.2022, не відбулося, у зв`язку із початком широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.04.2022 призначено до розгляду апеляційну скаргу ТОВ "НВП "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 на 15.06.2022.

02.06.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про надання строку для мирного врегулювання спору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 розгляд апеляційної скарги ТОВ "НВП "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 відкладено на 20.07.2022.

18.07.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про надання строку для мирного врегулювання спору.

19.07.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення доказу до матеріалів справи, а саме: листа Територіального управління Державного бюро розслідувань про закриття кримінального провадження, відомості щодо якого внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000329 від 02.03.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 розгляд апеляційної скарги ТОВ "НВП "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 відкладено на 14.09.2022.

13.09.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про надання строку для мирного врегулювання спору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 розгляд апеляційної скарги ТОВ "НВП "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 відкладено на 30.11.2022.

У судове засідання 30.11.2022 відповідач-1 явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що суд повідомляв учасників судового процесу про розгляд апеляційної скарги на електронні адреси, зазначені представниками учасників.

Таким чином, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення учасників судового процесу про розгляд апеляційної скарги.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 у справі № 761/14537/15-ц, провадження № 61-3069св21.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також колегія суддів зазначає, що відповідач-1 не був позбавлений права та можливості знайомитись з відповідними ухвалами у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 ГПК України, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", відповідно до яких доступ до судових рішень є відкритим, а повний текст судових рішень підлягає оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення та підписання.

В даному контексті слід враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 -IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача-1, явка якого у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи відсутність клопотань від останнього про відкладення розгляду справи, а також те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для розгляду апеляційної скарги без заслуховування його пояснень, з огляду на встановлені строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги за відсутності представника відповідача-1.

У судовому засіданні 30.11.2022 представник відповідача-2 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Прокурор та позивач проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

30.11.2022 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваних рішень норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що вказана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 11.07.2006 між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" укладено генеральний договір про пайову (дольову) участь у будівництві № 11/06 (далі договір № 11/06), предметом якого є дольова (пайова) участь відповідачів у будівництві житлових комплексів із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках військових містечок міста Києва з введенням їх в експлуатацію згідно додаткових договорів.

У пункті 2.2 договору № 11/06 сторони домовились, що ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" за дорученням ТОВ "НВП "Новатех" виступає в якості замовника - забудовника будівництва об`єктів.

Згідно з підпунктами 2.3.1, 2.3.2 договору № 11/06 з метою реалізації будівництва об`єктів відповідачі приймають дольову (пайову) участь у будівництві об`єктів шляхом внесення ТОВ "НВП "Новатех" паю у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати на власний рахунок усіх робіт з будівництва об`єктів у порядку, передбаченому договором, а також шляхом внесення ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" паю у вигляді майнового права на будівлі та споруди, які знаходяться на земельній ділянці, та/або немайнового права відмови Міністерства у використанні земельної ділянки як земель оборони з передачею її для будівництва об`єктів у порядку, передбаченому договором, шляхом надання листа Міністерства на Київську міську державну адміністрацію.

Відповідно до пункту 3.2 договору № 11/06 частки сторін та порядок розподілу загальної площі об`єктів узгоджується сторонами у такому розмірі: Підприємству - 25 % загальної житлової площі та 25 % загальної площі автостоянок завершеного будівництвом об`єкту; ТОВ "НВП "Новатех" - 75 % загальної житлової площі, 75 % загальної площі автостоянок та 100 % всіх інших площ завершеного будівництвом об`єкту.

11.07.2006 між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" укладено додатковий договір № 11/06/1 до договору № 11/06 (далі додатковий договір № 11/06/1), предметом якого є дольова (пайова) участь ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" у будівництві житлового комплексу на 450 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельній ділянці військового містечка № 165 у місті Києві по проспекту Відрадному, 42 (вул. Качалова, 3) з введенням його в експлуатацію згідно умов цього договору.

Згідно з пунктом 2.3 додаткового договору № 11/06/1 з метою реалізації будівництва об`єкту, сторони приймають дольову (пайову) участь в будівництві об`єкту шляхом внесення наступних паїв: ТОВ "НВП "Новатех" вносить пай у вигляді грошових коштів на фінансування робіт (послуг, витрат) по відведенню земельних ділянок, проектуванню та будівництву шляхом здійснення оплати на власний рахунок усіх робіт з будівництва об`єкту в порядку, передбаченому договором; ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" вносить пай у вигляді немайнового права на будівлі та споруди, які знаходяться на земельній ділянці, та/або немайнового права відмови Міністерства у використанні земельної ділянки, як земель оборони з передачею її для будівництва об`єкту в порядку передбаченому договором шляхом надання листа Міністерства на Київську міську державну адміністрацію.

У пункті 3.2 додаткового договору № 11/06/1 сторони погодили наступний порядок розподілу загальної площі об`єкту: ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" - 25 % загальної житлової площі та 25 % загальної площі автостоянок завершеного будівництвом об`єкту, ТОВ "НВП "Новатех" - 75 % загальної житлової площі та 25 % загальної площі автостоянок та 100 % всіх інших площ завершеного будівництвом об`єкту.

У додатку № 4 додаткового договору № 11/06/1 відповідачами було погоджено схему земельної ділянки, на якій здійснюватиметься будівництво, орієнтовною площею 3,0 га за адресою: проспект Відрадний, 42 (вул. Качалова, 3) у Солом`янському районі міста Києва.

21.04.2016 між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" було укладено додаткову угоду № 1 до додаткового договору № 11/06/1 (далі додаткова угода № 1), відповідно до підпункту 1.1.5 якої передбачено, що земельна ділянка - частина земної поверхні, розташована за адресою: Київ, пр-т Відрадний, 42 площею 39,97 га.

За змістом пункту 2.1 додаткової угоди № 1 ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" зобов`язуються збудувати об`єкт згідно з проектно-кошторисною документацією за адресою: м. Київ, пр-т Відрадний, 42.

Відповідно до пункту 2.2 додаткової угоди № 1 для реалізації цього договору ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" передає, а ТОВ "НВП "Новатех" приймає частину функцій замовника. Обсяг прав та обов`язків, що передаються ТОВ "НВП "Новатех" для виконання функцій замовника будівництва об`єкту, визначено цим договором.

Згідно з пунктом 3.1 додаткової угоди № 1 об`єктом забудови є земельна ділянка за адресою: м. Київ, пр-т Відрадний, 42.

Відповідно до пункту 3.2 додаткової угоди № 1 сторона-1 (ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій") зобов`язується на умовах, визначених договором, здійснювати функції землекористувача земельної ділянки, визначену підпунктом 1.1.5 договору, яке дозволить сторонам здійснити реалізацію умов цього договору, у тому числі, здійснювати її забудову, а також утримувати і обслуговувати завершений будівництвом об`єкт.

Згідно з підпунктом 4.1.1 додаткової угоди № 1 ТОВ "НВП "Новатех" приймає на себе виконання частини функцій замовника будівництва об`єкта, у тому числі:

- отримання вихідних даних на проектування, розроблення та погодження проектно-кошторисної документації, забезпечення будівництва проектно-кошторисною документацією, оформлення в установленому законодавством порядку дозвільних документів на будівництво об`єкту;

- укладання договору підряду на виконання проектних робіт, будівельно- монтажних робіт, фінансування будівельних робіт та інших витрат, пов`язаних з будівництвом об`єкту, уточнення обсягів виконаних робіт і проведення розрахунків з підрядниками будівництва;

- забезпечення будівництва об`єкту будівельними матеріалами, устаткуванням обладнанням, конструкціями і комплектуючими виробами;

- ведення технічного нагляду за будівництвом, підписання актів виконаних робіт та інших документів щодо обсягу, якості, строку виконання та вартості робіт, здійснення контролю за своєчасним виконанням пусконалагоджувальних робіт, визначення балансової вартості об`єкту;

- введення об`єкту в експлуатацію;

- оформлення прав власності на частину об`єкту, яка буде належати ТОВ "НВП "Новатех";

- виконання інших функцій, за виключенням тих функцій, виконання яких покладено на ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій".

Відповідно до пункту 6.1 додаткової угоди № 1 сторона-2 (ТОВ "НВП "Новатех") здійснює оплату всіх витрат, пов`язаних із виконанням умов цього договору шляхом сплати коштів безпосередньо на рахунки виконавців робіт, постачальників товарів чи надавачів послуг відповідно до укладених з ними договорів.

Згідно з пунктом 7.1 додаткової угоди № 1 сторони домовились, що частки сторін та порядок розподілу загальної площі об`єкту узгоджується сторонами в такому розмірі: підпункт 7.1.1 сторона-1 отримує у власність частину об`єкту у вигляді окремих квартир, яка складає 10,2% (десять цілих і дві десятих) відсотків від загальної площі квартир цього об`єкту та 10,2% (десять цілих і дві десятих) відсотків від загальної площі нежитлових прибудованих приміщень об`єкту за винятком об`єктів соціального призначення, після введення його в експлуатацію згідно актів розподілу площ цього об`єкту. Із них: Міністерство після введення об`єктів в експлуатацію отримує у власність частину об`єкту у вигляді окремих квартир у розмірі 100% (ста відсотків) частки, визначеної у пункті 7.1 цього договору.

Прокурор вказує, що Міністерство не було стороною зазначених правочинів та не погоджувало їх умов.

На думку прокурора та позивача, відповідачі не мали права укладати додатковий договір № 11/06/1 від 11.07.2006 та додаткову угоду №1 від 21.04.2016, оскільки земельна ділянка перебуває у державній власності та відноситься до земель оборони, а Міністерство не погоджувало укладення оспорюваних правочинів, а тому є підстави для визнання їх недійсними.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статей 1130, 1131 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

Аналогічні за змістом положення містить ст. 176 ГК України, за якими суб`єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб`єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено й орієнтовний перелік способів захисту, зокрема, визнання правочину недійсним. Аналогічне положення міститься в ч. 2 ст. 20 ГК України.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Як встановлено місцевим господарським судом, спірна земельна ділянка, на якій оскаржуваними правочинами передбачалося здійснення будівництва житлового комплексу на 450 квартир із соціальною та інженерно-транспортною інфраструктурою, знаходиться на території військового містечка № 165 у місті Києві по проспекту Відрадний,42.

Рішенням Київської міської ради від 26.07.2007 № 134/1968 припинено право користування земельною ділянкою площею 2,83 га за адресою: м. Київ, проспект Відрадний, 42, яку зараховано в землі запасу житлової та громадської забудови.

Вказане рішення було оскаржено в судовому порядку. Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2018 та постановою Верховного суду від 12.12.2018, у справі № 910/4266/16 за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до Київської міської ради про скасування рішення № 134/1968 від 26.07.2007 у задоволенні позову було відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

В подальшому, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 у справі № 910/7662/17 позов прокурора задоволено повністю, визнано за державою в особі КМУ право власності на земельну ділянку площею 2,8388 га, розташовану у м. Київ, пр-т Відрадний, 42 (кадастровий номер 0:69:254:0100) та визнано право постійного користування вказаною земельною ділянкою за Міністерством в особі Київського квартирно-експлуатаційного управління.

На даний час на розгляді Північного апеляційного господарського суду перебуває апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2020 у справі № 910/7662/17.

За умовами пункту 2.3 додаткового договору № 11/06/1 з метою реалізації будівництва об`єкту, ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" приймає дольову (пайову) участь в будівництві об`єкту шляхом внесення паю у вигляді немайнового права використання земельної ділянки для будівництва об`єкту.

Під ділянкою розуміється земельна ділянка орієнтовною площею 3,0 га, яка розташована по проспекту Відрадному, 42 у місті Києві, схема якої наведена у додатку № 4 до додаткового договору № 11/06/1, і яка підлягає відведенню для будівництва Підприємству рішенням Київської міської ради.

Як вірно вказано судом першої інстанції, правом користування є юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості, яка є однією з трьох класичних правомочностей власника.

Враховуючи викладене, використання земельної ділянки не може вважатися немайновим правом, як це зазначено в оспорюваних правочинах, оскільки користування такою ділянкою є речовим правом та повинно здійснюватися на певній правовій підставі.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів про те, що Міністерство за укладеним з ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" договором від 24.11.2008 № 13383/з передало останньому спірну земельну ділянку для здійснення її забудови із залученням коштів третіх осіб. Водночас також не заслуговують на увагу посилання відповідачів на те, що на листі ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" від 16.06.2006 № 6/457 на ім`я заступника Міністра оборони України міститься резолюція заступника Міністра оборони України від 25.06.2006 На Ваш № 6/457 від 16.06.2006, не заперечую на укладення договорів відповідно до вимог чинного законодавства України, узгодивши з Департаментом будівництва МОУ, з огляду на наступне.

Зі змісту пункту 3.1 договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей від 24.11.2008 № 13383/з, з урахуванням додаткової угоди до нього від 6 серпня 2009 року № 1 з відповідним додатком, вбачається, що Міністерство у визначеному законом порядку зобов`язалося відмовитись від права користування земельними ділянками, визначеними у додатку № 1 до даного договору, та сприяти в оформленні ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" документації, необхідної для зміни цільового призначення кожної земельної ділянки, прийнятті Київською міською радою рішень щодо надання ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" земельних ділянок під будівництво житла та укладенні ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" з Київською міською радою договорів оренди земельних ділянок.

Зі змісту наведених положень договору про співпрацю у сфері будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей від 24.11.2008 № 13383/з вбачається, що Міністерство не відчужувало на користь ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" спірну земельну ділянку (яка належить до земель оборони) чи будь-які права на неї, а лише зобов`язалося сприяти відповідачу-1 в оформленні документації, необхідної для зміни цільового призначення земельної ділянки, та прийнятті Київською міською радою рішення щодо надання її ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" під будівництво житла.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки у встановленому законом порядку та прийняття Київською міською радою відповідного рішення щодо надання її ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" під будівництво житла.

Посилання відповідачів на наявність у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" повноважень на укладення спірного договору та передачу в спільну діяльність земельної ділянки, що підтверджується погодженням Міністерства на укладення спірних правочинів, наданим резолюцією від 25.06.2006, не беруться судом до уваги, оскільки зазначене погодження (копія якого наявна у матеріалах справи) не містить будь-яких вказівок про надання ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" на певному речовому праві спірної земельної ділянки, а також містить застереження про можливість укладення спірного договору лише згідно з вимогами чинного на той час законодавства.

Отже, колегія суддів зазначає, що з відповіді на лист від 16.06.2006 № 6/457 вбачається, що заступник Міністра оборони України вказав на відсутність заперечень щодо укладення договорів відповідно до вимог чинного законодавства, а не генерального договору. При цьому, докази направлення листа від 16.06.2006 № 6/457, який містить вказівку на генеральний договір в матеріалах справи відсутні.

Інші докази, які свідчать про наявність у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою (у тому числі шляхом внесення прав на неї як вкладу в спільну діяльність) на момент підписання додаткового договору № 11/06/1, суду не подані.

Згідно зі ст. 77 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Так, порядок використання земель оборони в господарських цілях визначено статтею 4 Закону України Про використання земель оборони.

Відповідно до ч. 2 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

У разі відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порядку, визначеному ст. 20 ЗК України, така ділянка не може використовуватися у господарських цілях, у тому числі для житлової забудови, у зв`язку з чим укладені оспорювані правочини, об`єктами яких є землі оборони, підлягають визнанню недійсними.

На момент укладення відповідачами додаткового договору № 11/06/1 чинною була редакція ст. 4 Закону України Про використання земель оборони, якою було визначено вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях. Передача земель оборони в якості пайового внеску в житловій забудові законодавством, чинним на момент укладення оскаржуваного правочину, передбачено не було.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України при розгляді аналогічних спорів, що виникали у спірний період, та викладена у постановах від 23.12.2008 в справі № 3-5534к08, від 23.12.2008 в справі № 3-5546к08. Крім того, тотожна правова позиція викладена у пункті 4.2 постанови від 17.05.2011 № 6 Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин.

У той же час у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про відведення земельної ділянки для будівництва як до укладення спірного правочину, так і після його підписання, що свідчить про відсутність у ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" повноважень на передачу прав на таку земельну ділянку.

За частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з вимогами частини 2 вищезазначеної статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, враховуючи те, що ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для передачі в спільну діяльність прав на спірну земельну ділянку, і така передача суперечить нормативним законодавчим приписам, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимог прокурора щодо визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Щодо заявлених відповідачами клопотань про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

За загальним правилом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17.10.2018 у справі № 362/44/17, зазначивши, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).

Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, наведеного у ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Прокурор вказує, що про порушення інтересів держави стало відомо під час проведення Територіальним управління Державного бюро розслідувань у м. Києві досудового розслідування кримінального провадження № 0000329 від 25.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 426-1 Кримінального кодексу України, за фактами укладення службовими особами державного підприємства незаконних договорів на будівництво з ТОВ "НВП "Новатех" .

Водночас колегія суддів зазначає, що відповідачами не доведено, а судом не встановлено того, що Міністерство оборони України було обізнано зі змістом укладеного відповідачами спірного додаткового договору, а також додаткової угоди до нього. Навпаки, обставини використання земельної ділянки військового містечка за призначенням спростовують доводи відповідачів про обізнаність Міністерства оборони України, яке не є стороною спірних договорів, про порушення прав землекористування.

Тобто матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили, що трирічний строк позовної давності сплинув на момент звернення з позовом за захистом права землекористування.

У даній справі прокурор та Міністерство оборони України спростували доводи відповідачів про обізнаність землекористувача про умови спірних правочинів, а суд не встановив обставин, що вказували б на пропуск позовної давності, тому у суду відсутні підстави застосовувати правові наслідки спливу позовної давності.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту абзаців 1 - 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 ГПК України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Таким чином, зі змісту вищезазначених законодавчих положень вбачається, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено такі правові висновки:

«Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим».

З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №906/982/19.

Статтею 1 Закону України Про використання земель оборони передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ військово-навчальних закладів підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань утворених відповідно до законодавства України (військові частини). Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Землями оборони є землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності (ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України Про оборону України Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань.

Згідно з Указом Президента України від 15.12.1999 № 1572/99 Про систему центральних органів виконавчої влади до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності.

Зі змісту вищенаведених приписів вбачається, що Міністерство є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви прокурор обґрунтував необхідність подання позову у даній справі в інтересах держави тим, що уповноваженим органом здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України.

З метою виконання вимог, передбачених ст.23 Закону України Про прокуратуру, військовою прокуратурою Центрального регіону України було повідомлено, в тому числі, Міністерство оборони України про наміри звернення із даним позовом листом від 30.09.2019 за № 05/2-450вих19.

Відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Обставини бездіяльності компетентного органу є предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин, про що також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

В даному випадку прокурор звернувся до суду у виключному випадку відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", з метою захисту реальних інтересів держави, зокрема щодо договорів про пайову (дольову) участь у будівництві на землях оборони, які всупереч вимогах законодавства України, призводять до порушень інтересів держави, а також прав держави щодо управління об`єктами державної власності.

З огляду на викладене, прокурором доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства оборони України, в інтересах якого звернувся прокурор до Господарського суду міста Києва.

Враховуючи вищевикладене, звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до господарського суду з даним позовом є правомірним та таким, що направлений на захист охоронюваних законом інтересів держави.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що додатковий договір № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві на земельній ділянці в м. Києві по пр-ту Відрадний, 42, укладений між ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" на виконання договору № 11/06 від 11.07.2006, та додаткова угода № 1 від 21.04.2016 до додаткового договору № 11/06/01 від 11.07.2006 до договору № 11/06 від 11.07.2006 про пайову (дольову) участь у будівництві укладені з порушенням вимог ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України, а тому є підставою для визнання їх недійсними, в силу приписів статті 215 ЦК України.

За таких обставин, позовна вимога Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства про визнання недійсними додаткових договорів є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ДП "Управління капітального будівництва та інвестицій" та ТОВ "НВП "Новатех" у повному обсязі.

За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача-2 законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ "НВП "Новатех" має бути залишена без задоволення.

При цьому, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, на підставі статті 129 ГПК України з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача-2 покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 253-254, 264, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Новатех" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 у справі № 910/14849/19 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/14849/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.12.2022.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз