ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"27" грудня 2022 р. Cправа № 902/549/22

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (вул. Б. Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Шепетівський район, Хмельницька область, 30068)

до: Фермерського господарства "Надбужанське-С" (с. Стрільчинці, Вінницький (Немирівський) район, Вінницька область, 22800)

про стягнення 9 063 736 грн.

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О.,

представників сторін:

позивача Стельмах Ю.М. за довіреністю (в режимі відеоконференції)

відповідача не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд до Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № б/н від 22.06.2022 Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" з вимогами до Фермерського господарства "Надбужанське-С" про стягнення 5 249 975,06 грн основного боргу, 515 504,40 грн пені, 787 495,25 грн штрафу, 574 530,94 грн інфляційних збитків та 1 939 230,35 грн відсотків річних.

Ухвалою суду від 01.07.2022 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 902/549/22 за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 26.07.2022.

20.07.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 20.07.2022 (вх. № 01-34/5893/22 від 20.07.2022) за підписом представника відповідача - адвоката Якименка К.В., з викладенням позиції відповідача щодо заявленого позову.

За наслідками судового засідання 26.07.2022 судом постановлено ухвалу, якою серед іншого: продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів; підготовче засідання відкладено на 01.09.2022.

08.08.2022 до суду надійшла відповідь на відзив за №б/н від 31.07.2022 (вх. №01-34/6481/22) за підписом представника позивача - адвоката Нечитайло Т.В.

30.08.2022 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив №б/н від 30.08.2022 (вх. №01-34/7175/22) за підписом представника відповідача - адвоката Якименка К.В.

Ухвалою суду від 01.09.2022, серед іншого, підготовче засідання відкладено на 27.09.2022.

12.09.2022 до суду надійшли пояснення у справі позивача № 3 від 06.09.2022 (вх. № 01-34/7606/22) за підписом представника позивача - адвоката Нечитайла Т.В.

22.09.2022 до суду надійшло клопотання відповідача №б/н від 22.09.2022 (01-34/8007/22) про зменшення відсотків річних на 99%.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 15.11.2022, про що 27.09.2022 постановлено протокольну ухвалу.

За результатами судового засідання 15.11.2022, суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 15.11.2022 про відкладення розгляду справи по суті на 07.12.2022.

Розгляд справи по суті відкладався в судових засіданнях 07.12.2022 та 12.12.2022 до 12.12.2022 та 27.12.2022 відповідно, про що постановлено ухвали у протокольній формі.

У судовому засіданні 27.12.2022 прийняв участь представник позивача в режимі відеоконференції, який підтримав раніше висловлену позицію у процесуальних заявах по суті спору.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався. При цьому суд зважає, що про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача повідомлений під розписку в засіданні суду 12.12.2022.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався правом на участь свого представника у судовому засіданні.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника відповідача.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що відповідача належним чином було повідомлено про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

В судовому засіданні 27.12.2022 суд повідомив про завершення розгляду справи по суті та вийшов до нарадчої кімнати для постановлення вступної і резолютивної частини судового рішення.

Після виходу суду з нарадчої кімнати 27.12.2022 представник позивача не з`явився, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 28.11.2019 між ТОВ «Суффле Агро Україна» (Продавець) та ФГ «Надбужанське - С» (Покупець) було укладено Договір поставки № (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1.1 якого, Продавець зобов`язався поставляти, а Покупець приймати та оплачувати вартість сільськогосподарських товарів.

На виконання вищевказаних умов Договору у 2019, та 2021 році ТОВ «Суффле Агро Україна» здійснило поставку товарів ФГ «Надбужанське - С» на загальну суму 12 120 173,01 грн., який останнім прийнято без жодних претензій стосовно кількості та якості.

Строк оплати за Договором поставки № від 28.11.2019 визначено в п.4.3 Договору як 31.10.2020.

Відповідач здійснив часткове погашення боргу на суму 6 870 197,95 грн шляхом зустрічної поставки та зарахування зустрічних однорідних вимог.

01.01.2021 сторони уклали Додаток №2 до Договору поставки, яким погодили продовжити строк дії Договору до 31.12.2021.

В подальшому, а саме 23.04.2021 сторони уклали Договір про погашення боргу, в якому погодили, що на 23.04.2021 заборгованість відповідача за Договором поставки № від 28.11.2019 становить 6 870 188,35 грн.

За змістом п. 2.1 Договору про погашення боргу, Сторони домовились, що заборгованість Боржника з оплати вартості товару погашається у наступні строки:

заборгованість за Договором поставки № від 28.11.2019 в сумі 257 070,59 грн до 31.10.2021 включно, а решта заборгованості в сумі 6 613 117,76 грн до 31.12.2021 включно.

Проте, відповідачем не погашено суми боргу, що стало підставою звернення до суду з даним позовом про примусове стягнення боргу та нарахування штрафних санкцій, обумовлених п.п. 7.1., 8.2. Договору та застосування заходів цивільної відповідальності, обумовлених п. 2.2. Договору про погашення боргу і ст. 625 ЦК України.

Відповідач заперечив проти позову. При цьому останній визнає, що 28.11.2019 сторонами було укладено Договір поставки № .

В подальшому, 01.01.2021 відповідач був змушений продовжити строк дії Договору на 2021 рік (до 31.12.2021 року включно, а в частині невиконаних зобов`язань до повного їх виконання) шляхом підписання додатку №2 до Договору поставки від 28.11.2019 №.

Тобто відповідач вказує, що усі поставки ТОВ «Суффле Агро Україна», починаючи з 28.11.2019 відбувалися згідно Договору поставки №, незалежно від того, чи містили документи про поставку товарів (видаткові накладні) посилання на даний Договір.

Відповідач не заперечує факт поставки позивачем товару та проведення часткових розрахунків і подальше підписання Договору про погашення боргу від 23.04.2021 з погодженою сумою боргу в розмірі 6 242 928,41 грн. При цьому зазначає, що після підписання Договору про погашення боргу виявлено, що дана сума є помилковою та невірно визначеною.

Щодо нарахування позивачем пені, штрафу, інфляційних збитків та 18% річних відповідач, посилаючись на положення 6.1. Договору поставки, вказує про настання форс-мажорних обставин, про що позивача було повідомлено листом від 28.02.2022 № 76.

Також відповідач заперечує щодо періоду нарахування позивачем 18% річних, вважаючи, що оскільки Договір про погашення боргу укладено 23 квітня 2021 року, то сторони не могли передбачити нарахування відсотків за період, що передував укладенню Договору про погашення боргу.

Крім того відповідач вказує на те, що 18.07.2022 ФГ «Надбужанське-С» направило ТОВ «Суффле Агро Україна» лист за вих. №138 з проханням зарахувати кошти в сумі 3 944 869,58 грн в якості зустрічних однорідних вимог для погашення основного грошового зобов`язання за Договором поставки № від 28.11.2019, які безпідставно були нараховані позивачем (рахунок-фактура №2021-02-15/1 від 15.02.2021) та помилково перераховані відповідачем на підставі платіжних доручень №117 від 17.02.2021, №119 від 22.02.2021, №121 від 23.02.2021, що, у свою чергу, значно зменшить розмір основного зобов`язання та нарахування штрафних санкцій.

Також відповідач вважає, що розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем у розмірі, погодженому в Договорі за фактичний період прострочення, не є співрозмірним з сумою простроченого зобов`язання, адже відповідач робив усе можливе для того, щоб вчасно виконати грошове зобов`язання за Договором поставки, а також вчасно повідомив позивача про неможливість його виконання з незалежних від нього причин, починаючи з 24.02.2022 року у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

Тому відповідач вважає, що існують підстави для зменшення розміру штрафних санкцій.

Заперечуючи доводи відповідача, позивач, у відповіді на відзив зауважує, що оплата відповідачем коштів 3 944 869,58 грн. здійснювалася за іншим правочином, який не має відношення до предмету спору в даній справі, при повному розумінні відповідачем підстав для такої виплати, а твердження про помилкове чи безпідставне перерахування не відповідає дійсності та є введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи.

Так, між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020, відповідно до якого відповідач зобов`язався поставити позивачу 2000 тонн кукурудзи до 30.11.2020.

Через зволікання із поставкою кукурудзи відповідачем, позивач неодноразово звертався до останнього з відповідними вимогами.

03.02.2021 сторони уклали Угоду про погашення боргу, якою зафіксували факт недопоставки 1685,640 тонн кукурудзи за Договором купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 та розмір загальних збитків позивача - 3 994 869,58 грн.

Пуком 6 вказаної Угоди про погашення боргу сторони фактично погодили, що вчасна оплата 3 994 869,58 грн. у строк до 20.02.2021 буде вважатися належним виконанням Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020. Сторони домовилися також у пункті 7 Угоди, що у разі вчасного та повного виконання Боржником Угоди, Кредитор не нараховуватиме та не стягуватиме з Боржника, в тому числі і в судовому порядку, будь-які штрафні санкції (пеню, штраф), відсотки річних, інфляційні втрати, що передбачені Договором купівлі- продажу та законодавством України.

Відповідачем було здійснено три платежі 17.02.2021, 19.02.2021, 22.02.2021 та 23.02.2021 на загальну суму 3 944 869,58 грн., а в призначенні платежу зазначено «штраф на підставі форвардного договору № , рах. № 2021-02-15/1 від 15.02.2021 р.».

За доводами позивача, після відкриття провадження у даній справі ним отримано від відповідача заяву про зарахування коштів вих. №138 від 18.07.2022, проти якої подав заперечення б/н від 30.07.2022. Позивач не визнає жодного зобов`язання перед відповідачем, яке існує на підставі Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 чи статті 1212 Цивільного кодексу України, строк виконання якого настав (чи визначений моментом пред`явлення вимоги) і яке можна було б зарахувати проти зобов`язань відповідача за Договором поставки № від 28.11.2019.

Тому позивач вважає твердження відповідача про часткове припинення зобов`язань із оплати безпідставним та необгрунтованим.

Поміж з тим, позивач категорично заперечує факт отримання від відповідача листа повідомлення № 76 від 28.02.2022 щодо повідомлення про форс-мажорні обставини. При цьому наголошує, що відповідач не надав доказів надсилання такого листа позивачу.

Крім того позивач зауважує, що п.6.1 Договору передбачає, що сторона звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань якщо це невиконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили. Тоді як відповідач не пояснив і не надав жодного доказу того як певні обставини унеможливили виконання зобов`язання з оплати товару, адже банківська система України функціонує та забезпечує здійснення безготівкових розрахунків.

До того ж, п.6.2. Договору передбачає, що сторона протягом одного тижня повинна повідомити про настання форс-мажорних обставин іншу сторону. Несвоєчасне повідомлення про обставини нездоланної сили позбавляє відповідну сторону права посилатись на них у майбутньому.

Щодо заперечень відповідача на період нарахування відсотків річних позивач зазначає, що в Договорі про погашення боргу сторони погодили, що Боржник має прострочену заборгованість. Вказане співвідноситься з тим, що п.4.3 Договору № від 28.11.2019 сторони визначили строк оплати 31.10.2020.

У пункті 2.2 Договору, Сторони погодили право застосувати відсотки саме з моменту прострочення заборгованості, а не з моменту укладення даного договору, що не суперечить чинному законодавству України. Таким чином, сторони в Договорі про погашення боргу чітко визначили, що для нарахування відсотків буде використано період прострочення боржника визначений в п.4.3 Договору поставки, а саме 30.10.2020 року.

Також позивач категорично заперечив проти зменшення штрафних санкцій, посилаючись при цьому на те, що обов`язок з обґрунтування і доведення того, що порушення договірних зобов`язань не завдало значних збитків контрагенту, покладається на сторону, до якої застосовується санкція, тобто на відповідача.

Позивач наголошує, що товар на суму 6,8 млн. гривень було поставлено, ще в 2020 році, а 5,2 млн. - в 2021 році. Тобто, з моменту поставки пройшло 2 роки. При цьому часткова оплата відбулась із значним простроченням. Тобто із активу ТОВ «Суффле Агро Україна» на 2 роки вибули кошти на суму 12 млн. гривень.

При цьому, позивач пішов на поступки відповідачеві, надавши можливість здійснити оплату товару через 6 місяців після поставки, тобто після збору урожаю восени 2020 року. Натомість відповідач, зібравши урожай, не оплатив товар.

У зв`язку з неоплатою боргу, позивач для поповнення грошового балансу вимушений отримувати кредити в банках. Так, вибуття активу у вигляді неоплаченого товару на суму 12 млн гривень на 2 роки призводить до збитків у вигляді втрат 19 % річних відсотків середнього банківського кредиту в 4 800 000,00 грн.

Також позивач наголошує на тому, що ступінь виконання зобов`язання становить 50%. Тому вимога відповідача про зменшення неустойки на 99 % є не співрозмірною зі ступенем виконання зобов`язання. Крім того, неустойка нараховується лише на суму невиконаного зобов`язання.

Крім того, відповідачем не надано жодного доказу щодо наявності у нього скрутного матеріального стану чи неможливості здійснити оплату такої невеликої для відповідача суми коштів.

Відповідач, в запереченнях на відповідь на відзив, посилаючись на висновок експерта № 024/22 від 25.08.2022, вважає безспірним той факт, що у Договорі купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № , укладеного між ТОВ «Суффле Агро Україна», в особі Кзав`є Фюльшірона та ФГ «Надбужанське-С», в особі Сандуляка О.П. від 07.07.2020 та в Угоді про погашення боргу, укладеній між ТОВ «Суффле Агро Україна», в особі Кзав`є Фюльшірона та ФГ «Надбужанське-С», в особі Сандуляка О.П. від 03.02.2021 підпис від імені Кзав`є Фюльшірон виконаний іншою особою, а не самим Кзав`є Фюльшіроном, як це передбачено умовами Договору та Угоди.

Відповідач стверджує, що Договір купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 не підписувався ані директором ТОВ «Суффле Агро Україна» Кзав`є Фюльшірон, ані головою ФГ «Надбужанське-С» Сандуляком Олегом Петровичем, тому вважається, що даного Договору немає як такого, а будь-які штрафи за ним неможливі.

Заперечує відповідач і факт укладення Угоди про погашення боргу від 03.02.2021, посилаючись на те, що оригіналу Угоди з підписом та печаткою позивача ФГ «Надбужанське-С» не отримало. Окрім цього, така Угода не може мати жодних юридичних наслідків, адже самого Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020, за невиконання умов якого була оформлена ця Угода, за доводами відповідача - немає.

Тому відповідач наполягає на помилковості перерахування коштів в сумі 3 944 869,58 грн за Договором купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020, та вказує на звернення до ТОВ «Суффле Агро Україна» з листом за вих. №138 щодо проведення заліку в якості зустрічних однорідних вимог для погашення основного грошового зобов`язання за Договором поставки № від 28.11.2019.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 28.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СУФФЛЕ АГРО УКРАЇНА" (позивач, за Договором Продавець) та Фермерським господарством "Надбужанське-С" (відповідач, за Договором Покупець) укладено договір поставки № (надалі Договір).

Відповідно п. 1.1.1 Договору Продавець зобов`язується поставляти, а Покупець приймати та оплачувати вартість наступних сільськогосподарських товарів (товари) насіння: ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита; засоби захисту рослин; мінеральні добрива; добрива для позакореневого підживлення.

За змістом п. 1.1.2. Договору Покупець зобов`язаний дотриматись пропорції 50/50 із закупівлі мінеральних добрив та решти будь-яких сільськогосподарських товарів, визначених в п. 1.1.1. Договору (насіння: ячменю, кукурудзи, ріпаку, соняшника, пшениці, сої, гороху, сорго, люцерни та жита; засоби захисту рослин; добрива для позакореневого підживлення).

Загальний об`єм поставки-означатиме або плановий об`єм поставки, зазначений у специфікаціях до даного договору, або фактичний об`єм поставки відповідно до видаткових документів, що повинен відповідати плановому об`єму поставки +/- 5 %. Загальна вартість поставки означатиме загальний об`єм поставки, помножений на ціну (п. 1.2 Договору).

Якість товару, що поставляється погоджена сторонами у Розділі 2 Договору.

Право власності на товар переходить до Покупця в момент відвантаження, що відповідає даті оформлення товарно-транспортної накладної. ( п. 3.1.1. Договору)

За замістом п. 4.1 Договору номенклатура товару, його кількість та ціна зазначаються у Специфікаціях до договору. При оплаті товару Покупець обов`язково повинен вказати номер та дату рахунку чи видаткової накладної, в іншому разі Продавець залишає за собою право зарахувати кошти на закриття будь-якої існуючої заборгованості Покупця.

Ціна встановлюється із ПДВ, якщо тільки це не суперечить законодавству (п. 4.2 Договору).

Згідно п. 4.3 Договору якщо інші умови оплати не будуть погоджені сторонами, Покупець зобов`язується оплатити вартість товару не пізніше 31 жовтня 2020 року. Якщо в додатках до Договору буде вказана дата із зазначенням лише дати та місяця, вважатиметься, що мова йде про 2020 рік.

У разі поставки товару Продавцем без отримання погодженої попередньої оплати від Покупця, кінцевою датою розрахунків (в т.ч. для цілей обчислення штрафних санкцій) сторони домовилися рахувати день підписання видаткової накладної (п. 4.4 Договору).

В разі несвоєчасної оплати вартості товарів Покупцем відповідно до договору, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 ст. 232 Господарського Кодексу України, а також проценти на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 4 (чотири) % на місяць (48% річних - для обчислення за неповний місяць) від простроченої суми. (п. 7.1 Договору).

Згідно п. 7.2 Договору Покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% (п`ятнадцять) % від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення.

При порушенні Покупцем умов оплати за товар зі строком оплати згідно Специфікації "протягом 10 (десяти) / 30 (тридцяти) днів з моменту виставлення рахунку", Продавець матиме право вимагати від Покупця перегляду ціни на товар та здійснити перерахунок ціни відповідно до прайс-листа Продавця на умовах "товарного кредиту" та пролонгувати дату оплати до 31.10.2020 року із застосуванням п. 1.1.4. Договору. У разі відсутності згоди Покупця на перегляд ціни та/чи строків розрахунків, Продавець має право відмовитися від поставки/подальшої поставки та вимагати від Покупця сплати штрафу в розмірі 20 (двадцяти) відсотків від вартості фактично поставленого, але не оплаченого згідно Специфікації товару, незалежно від того, чи надійшли кошти від Покупця на момент застосування штрафу, чи ні. (п.8.6. Договору).

За змістом п. 8.6. Договору даний Договір діє з моменту підписання до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

У разі пролонгації дії даного Договору на 2021 та наступні роки, вважатиметься, що посилання в тексті Договору на певні строки, події, додатки та специфікації 2019-2020 років, будуть застосовуватися відповідно Сторонами на 2021 та подальші роки, якщо інше не буде погоджено Сторонами додатково.

01.01.2021 між Сторонами підписано Додаток № 2 до Договору поставки № від 28.11.2019, відповідно до п. 1 якого Сторони погодили продовження строку дії Договору на 2021 рік (до 31/12/2021 включно, а в частині невиконаних зобов`язань - до повного їх виконання).

Як стверджується матеріалами справи, позивачем, на виконання умов Договору поставки № від 28.11.2019, поставлено товар на загальну суму 12 120 173,01 грн., в розрізі по видаткових накладних:

№ від 27.12.2019 на суму 168 727,92 грн;

№ від 27.12.2019 на суму 465 459,43 грн;

№ від 27.12.2019 на суму 729 013,72 грн;

№ від 01.04.2020 на суму 236 718,72 грн;

№ від 08.04.2020 на суму 315 624,96 грн;

№ від 09.04.2020 на суму 1 170 016,01 грн;

№ від 09.04.2020 на суму 576 032,46 грн;

№ від 09.04.2020 на суму 232 122,18 грн;

№ від 09.04.2020 на суму 9,60 грн;

№ від 10.04.2020 на суму 15 934,76 грн;

№ від 10.04.2020 на суму 460 286,40 грн;

№ від 13.04.2020 на суму 297 999,84 грн;

№ від 16.04.2020 на суму 203 430,28 грн;

№ від 16.04.2020 на суму 539 192,64 грн;

№ від 23.04.2020 на суму 72 330,72 грн;

№ від 29.04.2020 на суму 53 864,47 грн;

№ від 29.04.2020 на суму 247 991,20 грн;

№ від 30.04.2020 на суму 426 234,86 грн;

№ від 08.05.2020 на суму 38 748,62 грн;

№ від 10.06.2020 на суму 8 101,85 грн;

№ від 17.06.2020 на суму 43 023,07 грн;

№ від 18.06.2020 на суму 18 769,82 грн;

№ від 22.06.2020 на суму 27 522,10 грн;

№ від 14.09.2020 на суму 45 979,64 грн;

№ від 24.09.2020 на суму 16 800,00 грн;

№ від 29.09.2020 на суму 348 512,74 грн;

№ від 02.10.2020 на суму 111 749,94 грн;

№ від 01.04.2021 на суму 204 955,07 грн;

№ від 02.04.2021 на суму 62 517,02 грн;

№ від 05.04.2021 на суму 1 989 900,00 грн;

№ від 05.04.2021 на суму 31 144,01 грн;

№ від 06.04.2021 на суму 161 048,06 грн;

№ від 07.04.2021 на суму 107 172,04 грн;

№ від 12.04.2021 на суму 239 992,08 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 204 769,25 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 545 191,30 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 140 072,81 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 42 721,07 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 560 869,22 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 100 073,04 грн;

№ від 13.04.2021 на суму 148 500,00 грн;

№ від 21.04.2021 на суму 160 300,06 грн;

№ від 05.05.2021 на суму 89 100,00 грн;

№ від 05.05.2021 на суму 356 400,00 грн;

№ від 01.06.2021 на суму 103 250,03 грн;

За змістом п. 3.6. Договору, у зв`язку з тим, що постачання за Договором має характер централізовано-кільцевих перевезень, підписання видаткової накладної представником Покупця можливе без довіреності на отримання матеріальних цінностей шляхом скріплення свого підпису на документах печаткою Покупця, відміченою в даному Договору в пункті «Реквізити та підписи Сторін».

Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а наявність підписів та відтисків печатки підприємства відповідача у зазначених видаткових накладних свідчить про тримання відповідачем товару без зауважень в повному обсязі.

Як доводить позивач, відповідач здійснив часткове погашення боргу на суму 6 870 188,35 грн шляхом зустрічної поставки та зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема:

Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог № від 02.12.2021 на суму 1 014 009,20 грн;

Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог № від 13.12.2021 на суму 3 989 279,38 грн;

Акт про зарахування зустрічних однорідних вимог № від 24.12.2021 на суму 1 866 899,77 грн.

Крім того, відповідачем здійснено часткову оплату товару грошовими коштами, перерахувавши за платіжним дорученням № 309 від 09.04.2020 на рахунок позивача 9,60 грн.

Таким чином, загальна сума оплаченого товару за Договором поставки № від 28.11.2019 складає 6 870 197,95 грн. При цьому, товар на суму 5 249 975,06 грн залишено відповідачем без оплати.

23.04.2021 між Сторонами укладено Договір про погашення боргу. Вказаним Договором Сторони, серед іншого, погодили, що на 23.04.2021 заборгованість відповідача за Договором поставки № від 28.11.2019 становить 6 870 188,35 грн.

За змістом п. 2.1 Сторони домовились, що заборгованість Боржника за Договором поставки № від 28.11.2019 з оплати вартості товару погашається у наступні строки: в сумі 257 070,59 грн до 31 жовтня 2021 року включно; в сумі 6 613 117,76 грн до 31 грудня 2021 року включно.

У пункті 2.2 Сторони погодили, що на суму заборгованості Боржника за Договором поставки будуть нараховуватись проценти на підставі ст.536, ч. 2 ст.625 ЦК України в розмірі 18% річних від простроченої суми починаючи з 01.11.2020 року та завершуючи датою фактичного погашення боргу.

За змістом п. 2.3. Договору про погашення боргу, Сторони чітко усвідомлюють, що укладаючи даний Договір, користуються своїми правами, передбаченими принципом свободи договору та ч. 3 ст.631 ЦК України щодо застосування умов договору до відносин, які виникли до його укладення. Так, в п.2.2 Договору, Сторони погодили право застосувати відсотки саме з моменту прострочення заборгованості, а не з моменту укладення даного договору, що не суперечить чинному законодавству України.

Оскільки остаточний розрахунок за поставлений товар відповідачем здійснено не було, позивач просить стягнути суму боргу в розмірі 5 249 975,06 грн в примусовому порядку.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

Спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов`язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов`язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов`язання, відповідальність за порушення зобов`язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Статтями 13 і 14 ЦК України встановлено, відповідно, межі здійснення цивільних прав та загальні засади виконання цивільних обов`язків. Зокрема, і цивільні права і цивільні обов`язки здійснюються (виконуються) в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено право кожного суб`єкта господарювання на захист своїх прав і законних інтересів шляхом, зокрема, присудження до виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків, іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб`єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст.ст. 193, 202 ГК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Перерахованими видатковими накладними підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за Договором на загальну суму 12 120 173,01 грн. Тоді як Акти про зарахування зустрічних однорідних вимог та виписка банку по рахунку відповідача свідчать, що відповідачем проведено розрахунки за отриманий товар на суму 6 870 197,95 грн.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що основний борг в сумі 5 249 975,06 грн. доведений належними та допустимими доказами, його наявність і розмір відповідачем не спростовані, відтак вимога позивача про стягнення з відповідача 5 249 975,06 грн. підлягає до задоволення.

Доводи відповідача про зарахування коштів в сумі 3 944 869,58 грн в якості зустрічних однорідних вимог для погашення основного грошового зобов`язання за Договором поставки № від 28.11.2019, які безпідставно були нараховані позивачем (рахунок-фактура №2021-02-15/1 від 15.02.2021) та помилково перераховані відповідачем на підставі платіжних доручень №117 від 17.02.2021, №119 від 22.02.2021, №121 від 23.02.2021, судом відхиляються, з огляду на наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

У разі розпорядження безготівковими коштами правомочність розпорядження реалізується в т.ч. через визначення платником змісту реквізиту призначення платежу відповідного платіжного документу шляхом зазначення конкретного зобов`язання в рахунок якого здійснюється переказ коштів.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Тобто, ніхто, в тому числі і отримувач коштів, не може замість платника власника грошових коштів визначати юридичну долю переказаних коштів. Ніхто не вправі спотворювати волю власника коштів, спрямовуючи їх на погашення зобов`язань інших, ніж ті, що визначені власником в призначенні платежу відповідного платіжного документу.

Неможливість отримувача коштів самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу встановлена також і спеціальними підзаконними актами. Зокрема, пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 №22 та п.1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу).

У графі Призначення платежу платіжних доручень №117 від 17.02.2021, №119 від 22.02.2021, №121 від 23.02.2021 відповідачем було вказано: «штраф на підставі форвардного договору № , рах. № 2021-02-15/1 від 15.02.2021р.»

Тобто, наразі відповідач, як платник і власник коштів вчинив акт розпорядження своєю власністю і чітко визначив юридичну долю переказуваних коштів.

Попри це, в листі № 138 від 18.07.2022, адресованого відповідачем позивачу, відповідач вказує на безпідставність нарахування штрафу в межах Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 та помилковість сплати ним зазначеного штрафу. Тому просив зарахувати грошові кошит в сумі 3 944 869,58 грн в якості зустрічних однорідних вимог для погашення основного грошового зобов`язання за Договором поставки № від 28.11.2019.

Статтями 202, 203 Господарського кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином.

Відповідно до положень статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Тоді як позивач не визнає жодного зобов`язання перед відповідачем, яке існує на підставі Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 чи статті 1212 Цивільного кодексу України, строк виконання якого настав (чи визначений моментом пред`явлення вимоги) і яке можна було б зарахувати проти зобов`язань відповідача за Договором поставки № від 28.11.2019. (листи № б/н від 30.07.2022, № б/н від 09.09.2022).

При цьому правомірність нарахування позивачем штрафу в межах Договору купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 та відповідно правові підстави його сплати відповідачем судом не досліджується, позаяк Договір купівлі-продажу майбутнього врожаю кукурудзи № від 07.07.2020 не є предметом спору в даній справі та не входить до предмету доказування.

Отже, твердження відповідача про часткове припинення зобов`язань із оплати є безпідставним та необгрунтованим.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 515 504,40 грн пені, 787 495,25 грн штрафу, 571 530,94 грн інфляційних втрат та 1 939 230,35 грн 18% річних.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Відповідно до п. 7.1. Договору, в разі несвоєчасної оплати вартості товарів Покупцем відповідно до договору, Покупець сплачує Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої чи несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення оплати, без врахування положення п. 6 ст. 232 Господарського Кодексу України

Згідно п. 7.2 Договору Покупець додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми прострочення за кожен 1 (один) повний місяць прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, п. 2.2. Договору про погашення боргу сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 18%.

З огляду на вищезазначене, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача пені, штрафу, 18% річних та інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованим, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та чинного законодавства України.

При цьому судом враховується, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України. А тому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17.

Суд, перевіривши розрахунок пені (період з 03.01.2022 по 14.06.2022), 18% річних (період з 01.11.2020 по 13.06.2022), інфляційних втрат (період з 03.01.2022 по 30.04.2022) та штрафу (січень 2022 року) на предмет відповідності вимогам чинного законодавства, дійшов висновку, що такі вимоги є обґрунтованими та правомірними.

Зважаючи на імперативність приписів ч. 1 ст. 14 ГПК України щодо обов`язку суду розглядати спір не інакше як в межах заявлених вимог, суд прийшов до висновку, що правомірним буде стягнення з відповідача 515 504,40 грн пені, 787 495,25 грн штрафу, 571 530,94 грн інфляційних втрат та 1 939 230,35 грн 18% річних.

При цьому суд враховує, що нарахування пені, штрафу та інфляційних втрат позивачем проведено на суму основного боргу в розмірі 5 249 975,06 грн.. Тоді як 18% річних позивачем нараховано згідно п. 2.2. Договору про погашення боргу від 23.04.2021, виходячи з узгодженої сторонами суми заборгованості в розмірі 6 870 188,35 грн.

Відносно заперечень відповідача про нарахування 18% річних за період, що передує даті укладення Договору про погашення боргу (23.04.2021), суд зважає на таке.

Так, Договором про погашення боргу від 23.04.2021 сторони погодили, що боржник має прострочену заборгованість. Вказане співвідноситься з тим, що п.4.3 Договору № від 28.11.2019 сторони визначили строк оплати 31.10.2020.

У пункті 2.2 Договору про погашення боргу сторони погодили, що на суму заборгованості Боржника за Договором поставки будуть нараховуватись проценти на підставі ст.536, частини 2 ст.625 ЦК України в розмірі 18% річних від простроченої суми починаючи з 01.11.2019 та завершуючи датою фактичного погашення боргу.

За змістом п. 2.3. Договору про погашення боргу, Сторони чітко усвідомлюють, що, укладаючи даний Договір, користуються своїми правами, передбаченими принципом свободи договору та ч. 3 ст.631 ЦК України щодо застосування умов договору до відносин, які виникли до його укладення. Так, в п.2.2 Договору, Сторони погодили право застосувати відсотки саме з моменту прострочення заборгованості, а не з моменту укладення даного Договору, що не суперечить чинному законодавству України.

Таким чином, сторони в Договорі про погашення боргу чітко визначили, що для нарахування відсотків буде використано період прострочення боржника визначений в п.4.3 Договору поставки, а саме 30.10.2020 .

При цьому суд враховано, відповідач не оскаржував в судовому порядку Договір про погашення боргу, і даний Договір є чинним, тому його умови є обов`язковими для виконання.

Твердження відповідача щодо виявленої ним помилки в сумі боргу, визначеної в Договорі про погашення боргу від 23.04.2021 не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, і останнім не доведено це належними та допустимими доказами, тому не заслуговують на увагу.

Доводи відповідача на неможливість своєчасного виконання зобов`язань за договором у зв`язку з існуванням обставин непереборної сили, зокрема, введенням воєнного стану в Україні, суд відхиляє з огляду на наступне.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

В подальшому Указами Президента України продовжено строк дії воєнного стану у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Втім зобов`язання відповідача щодо оплати отриманого товару виникло з 31.12.2021, тобто до введення воєнного стану.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до п. 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджених рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44(5), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі - Сертифікат) - документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Згідно з п.п. 6.1., 6.2. Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" в редакції від 02.09.2014 року, а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести.

Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21.

Отже з наведених норм слідує, що форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Відтак сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення. Іншого порядку засвідчення форс-мажорних обставин не визначено.

Листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 засвідчено, що військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) та до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по зобов`язанням за договорами, виконання яких настало і стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Водночас вказаний лист носить загальний інформаційний характер, оскільки констатує абстрактний факт без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. Неможливість виконання договірних зобов`язань особа повинна підтверджувати документально в залежності від її дійсних обставин, що унеможливлюють виконання на підставі вимог законодавства.

Разом з тим, відповідач не повідомив позивача про настання форс-мажорних обставину в порядку визначеному розділом 6 Договору.

Так, згідно з п. 6.1. Договору сторона звільняється від відповідальності за часткове або повне невиконання за даним Договором якщо це невиконання виявилося наслідком дії обставин непереборної сили (форс-мажор), вплив яких не залежить від волі Сторін, До таких обставин відносяться: війни і воєнні дії будь-якого характеру; блокади, ембарго та інші міжнародні санкції; акти та дії державний органів, що унеможливлюють виконання Сторонами своїх зобов`язань; пожежі, повені, землетруси, інші стихійні лиха; закриття шляхів сполучення, страйки, епідемії, і т.п.

Відповідно до п. 6.2. Договору при таких (п. 6.1.) обставинах, Сторона повинна протягом одного тижня з моменту їх настання будь-якими доступними засобами письмово сповістити про них іншу Сторону. Несвоєчасне неповідомлення про обставини нездоланної сили позбавляє відповідну сторону права посилатися на них у майбутньому.

За змістом п. 6.4. Договору підтвердженням обставин та тривалості форс-мажору повинні бути виключно довідки Торгово-промислової палати.

Проте матеріали справи не містять сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають на реальну можливість виконання зобов`язань відповідача саме за Договором поставки № від 28.11.2019.

Доказів письмового повідомлення відповідачем позивача, у визначений п. 6.2. строк, про неможливість виконання ним взятих на себе зобов`язань за Договором у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин матеріали справи також не містять.

Посилання відповідача на лист-повідомлення № 76 від 28.02.2022 не підтверджують дотримання останнім положень п. 6.2. Договору, оскільки в матеріалах справи відсутні докази направлення та відповідно і отримання позивачем означеного листа. Поміж з тим, позивач заперечує такий факт.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Поряд з цим, відповідач у відзиві на позовну заяву, та у клопотанні № б/н від 22.09.2022 просив про зменшення розміру штрафу пені та процентів річних на 99%.

Обґрунтовуючи підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відповідач вказує, що проценти річних, пеня та штраф, нараховані позивачем у розмірі, погодженому в Договорі за фактичний період прострочення, розмір штрафних санкцій не є співрозмірним з сумою простроченого зобов`язання, адже відповідач робив усе можливе для того, щоб вчасно виконати грошове зобов`язання за Договором поставки, а також вчасно повідомив позивача про неможливість його виконання з незалежних від нього причин, починаючи з 24.02.2022 у зв`язку з форс-мажорними обставинами.

Тоді як позивач заперечив проти зменшення штрафних санкцій, посилаючись при цьому на те, що обов`язок з обґрунтування і доведення того, що порушення договірних зобов`язань не завдало значних збитків контрагенту, покладається на сторону, до якої застосовується санкція, тобто на відповідача.

Позивач наголошує, що товар на суму 6,8 млн. гривень було поставлено, ще в 2020 році, а 5,2 млн. - в 2021 році. Тобто, з моменту поставки пройшло 2 роки. При цьому часткова оплата відбулась із значним простроченням. Тобто із активу ТОВ «Суффле Агро Україна» на 2 роки вибули кошти на суму 12 млн. гривень.

При цьому, позивач пішов на поступки відповідачеві, надавши можливість здійснити оплату товару через 6 місяців після поставки, тобто після збору урожаю восени 2020 року. Натомість відповідач, зібравши урожай, не оплатив товар.

У зв`язку з неоплатою боргу, позивач для поповнення грошового балансу вимушений отримувати кредити в банках. Так, вибуття активу у вигляді неоплаченого товару на суму 12 млн гривень на 2 роки призводить до збитків у вигляді втрат 19 % річних відсотків середнього банківського кредиту в 4 800 000,00 грн.

Також позивач наголошує на тому, що ступінь виконання зобов`язання становить 50%. Тому вимога відповідача про зменшення неустойки на 99 % є не співрозмірною зі ступенем виконання зобов`язання. Крім того, неустойка нараховується лише на суму невиконаного зобов`язання.

Крім того, відповідачем не надано жодного доказу щодо наявності у нього скрутного матеріального стану чи неможливості здійснити оплату такої невеликої для відповідача суми коштів.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Верховним Судом неодноразово зазначалося, зокрема, в постановах від 26.07.2018 у справі № 924/1089/17, від 14.08.2018 у справі № 903/827/17, від 30.08.2018 у справі № 925/1587/17, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду. За відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на досліджених доказах та на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Отже зменшення розміру штрафу, пені і процентів річних є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.

Як вже зазначалось, відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач повинен був провести розрахунки за отриманий товар у строк до 31.12.2021.

Відповідачем не зазначено причин не проведення оплати поставленого товару у вказаний строк та не доведено поважності причин пропуску такого строку, який настав задовго до початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України.

Водночас, господарський суд звертає увагу відповідача, що відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 96 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за спірним договором і така відповідальність не може ставитися у залежність від фінансових складнощів відповідача, обумовлених різноманітними чинниками про які вказує відповідач у своєму відзиві на позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Положення аналогічно змісту містяться і у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом п. 1.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Таким чином, посилання відповідача на фінансові труднощі не звільняє його від відповідальності.

Дослідивши доводи відповідача в обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій та подані докази, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки вказані відповідачем обставини не є винятковими. Господарський суд зазначає, що під час війни сторони знаходиться у рівних умовах ведення бізнесу та несуть тягар наслідків збройної агресії російської федерації.

Зважаючи на встановлені обставини справи, з метою дотримання балансу інтересів сторін, господарський суд доходить до висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені та штрафу та відмову у задоволенні клопотання відповідача.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому суд зважає, що відповідачем не спростовано встановлених судом обставин, та не надано доказів виконання зобов`язань за Договором поставки № ВН-156 від 24.03.2020.

Суд, дослідивши письмові пояснення сторін та оцінивши, відповідно до ст. 86 ГПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд враховує висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Окрім того, позивач, в пункті 2 прохальної частини позовної заяви просить, відповідно до ч.10 ст. 238 ГПК України при прийнятті рішення зазначити в рішенні суду про нарахування 18% річних на суму боргу, яка буде існувати в період з 14.06.2022 до моменту виконання судового рішення з урахуванням приписів законодавства України. Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду здійснювати нарахування 18% річних за порушення строків оплати за договором поставки № від 28.11.2019 та п.2.2. Договору про погашення боргу 23.04.2021, з визначенням граничного строку нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення в частині стягнення простроченої заборгованості, яка буде існувати в цей період з урахуванням приписів законодавства України, починаючи з 14.06.2022 за формулою: сума боргу помножити на 18% річних поділити на 100 поділити на 365 помножити на кількість днів прострочення дорівнює сума відсотків.

Суд констатує, що задоволення судом вказаного клопотання позивача буде доцільним і справедливим, оскільки, по-перше, це сприятиме швидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, що, у свою чергу, можливо виключить необхідність у відкритті виконавчого провадження, оскільки відповідач буде намагатися виконати рішення добровільно; по-друге, це відповідатиме завданню господарського судочинства, що полягає в ефективному захисті прав позивача (ч.1 ст.2 і ч.3 ст.236 ГПК України); позивач позбавиться необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення. Такі проценти розрахує і стягне з нього виконавець, що також передбачається і ч.ч.11 і 12 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, дії виконавця з правильності розрахунку процентів відповідачем можуть бути оскаржені до суду, про що вказано в абз.2 ч.10 ст.238 ГПК.

Так, згідно з ч.ч. 11, 12 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

З огляду на наведене, суд дійшов висновків про вмотивованість, обґрунтованість та задоволення вимог позивача та зобов`язання органу (особи), що здійснює примусове виконання рішення суду, здійснювати нарахування 18 % річних за порушення строків оплати за Договором з визначенням граничного строку нарахування до моменту виконання судового рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині судового збору, суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, судовий збір за позовною заявою покладається на відповідача в розмірі 135 956,04 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись пунктом 4 частини 1 статті 231, статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з Фермерського господарства "Надбужанське-С" (с. Стрільчинці, Вінницький (Немирівський) район, Вінницька область, 22800; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна" (вул. Б. Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Шепетівський район, Хмельницька область, 30068; ) 5 249 975 грн. 06 коп. - основного боргу; 515 504 грн. 40 коп. - пені; 1 939 230 грн. 35 коп. - 18% річних; 787 495 грн. 25 коп. - штрафу; 571 530 грн. 94 коп. - інфляційних втрат та 135 956 грн. 04 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Органу (особі), яка здійснюватиме примусове виконання цього рішення, здійснювати нарахування 18% річних починаючи з 14.06.2022 за формулою: сума боргу помножити на 18% річних поділити на 100 поділити на 365 помножити на кількість днів прострочення дорівнює сума відсотків.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Додатково направити на відомі суду адреси електронної пошти: представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2 представника відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 05 січня 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Б. Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Шепетівський район, Хмельницька область, 30068)

3 - відповідачу (с. Стрільчинці, Вінницький (Немирівський) район, Вінницька область, 22800)