ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.12.2022м. СумиСправа № 920/250/22

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участі секретаря судового засідання Саленко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/250/22 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Першого заступника керівника Сумської окружної прокуратури (вул. Першотравнева, 12, м. Суми, 40000) в інтересах держави

до відповідача: Садівської сільської ради (вул. Войти, 5, с. Сад, Сумський район, Сумська область, 42343, ідентифікаційний код 05383323)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно ремонтно-обслуговуюча компанія ЮКОН» (вул. Паркова, 3, с. Сад, Сумський район, Сумська область, 42323)

про визнання незаконним та скасування рішення

за участю представників учасників справи:

прокурор (позивач) не з`явився,

відповідача не з`явився,

третьої особи не з`явився.

УСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Сумської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Садівської сільської ради від 24.09.2021 «Про передачу в тимчасове користування майна спільної власності територіальної громади Садівської сільської ради» та стягнути з відповідача на користь Сумської обласної прокуратури судовий збір.

Прокурор обргрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач всупереч вимогам закону щодо обов`язкового проведення конкурсу на оренду комунального майна, порушуючи процедуру укладення договору, а саме: не забезпечивши відкритість і прозорість передачі майна в оренду, передбачену Законом України «Про оренду державного та комунального майна», обмежив право інших осіб, які зацікавлені в оренді даного майна та могли б запропонувати найбільш економічно вигідну орендну плату.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Ухвалою від 18.05.2022 у справі № 920/250/22 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 12.07.2022, 11:00.

У підготовчому засіданні 12.07.2022 у справі № 920/250/22 судом оголошено перерву до 23.08.2022, 10:30.

Ухвалою від 14.07.2022 у справі № 920/250/22 судом постановлено повідомити третю особу про дату, час і місце підготовчого засідання, призначеного на 23.08.2022, 10:30.

23.08.2022 розгляд зазначеної справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді Джепи Ю.А. з 23.08.2022 до 26.08.2022, що унеможливлювало розгляд справи, однак не було підставою для проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Ураховуючи положення частини тринадцятої статті 32 ГПК України, суд ухвалою від 06.09.2022 призначив справу № 920/250/22 до розгляду в підготовчому засіданні на 06.10.2022, 10:00.

06.10.2022 представником відповідача надіслано до суду електронною поштою клопотання від 06.10.2022 № 1846 (вх. № 4739/22), де останній зазначає, що не заперечує проти позовних вимог та просить суд розгляд справи провести за наявними у ній матеріалами без участі представника відповідача.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 06.10.2022 судом постановлено закрити підготовче провадження у справі № 920/250/22 та призначити справу до судового розгляду по суті в судове засідання на 15.11.2022, 11:30.

Відповідач відзиву на позов не подав.

15.11.2022 відповідачем подано до суду заяву від 14.11.2022 № 04-15/3/1495 (вх. № 5474 від 15.11.2022), де відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить суд провести розгляд справи без участі представника відповідача.

У зв?язку із плановим відключенням електропостачання у Господарському суді Сумської області 15.11.2022 з 10:00 до 12:00 відповідно до графіку погодинного відключення електричної енергії, розгляд зазначеної справи не відбувся, про що судом складено відповідний акт від 15.11.2022.

Ухвалою від 24.11.2022 судом постановлено призначити справу до судового розгляду по суті в судове засідання на 14.12.2022, 11:30.

Учасники справи у судове засідання по суті не з?явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені судом належним чином.

Прокурором подано до суду листа від 14.12.2022 № 15/2-382вих-22 (вх. № 6023/22), де останній з мето дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи позицію відповідача про визнання позову, не заперечує проти розгляду справи за відсутності прокурора.

Статтею 114 ГПК України визначено, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

Частиною четвертою статті 240 ГПК України визначено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Щодо інтересів держави та підстав їх представництва прокурором у суді.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України вбачається, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно частиною третьою статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта цієї ж статті).

Частиною першою статті 55 ГПК України встановлено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

Частинною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з частиною п`ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб?єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною п??ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності.

Отже правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Садівська сільска рада.

При цьому статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Садівська сільська територіальна громада як власник спірного об?єкта нерухомості делегує Садівській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб тау межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

Таким чином здійснення Садівською сільською радою розпорядження майном не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади.

Аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.08.2020 у справі № 922/1969/19, від 23.07.2020 у справі № 922/2762/19 та ін.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.

Надмірна формалізація «інтересів держави» може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.201 8 у справі № 806/1000/17).

Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

При зверненні до суду прокурор виступає як самостійний позивач з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. У статті 140 Конституції України закріплено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції (стаття 143 Конституції України).

Отже, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, які є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільно об`єднані у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста.

Згідно зі статтею 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Верховний Суд у своїй постанові від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20 зазначив, що особливістю органу місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень, є те, кожен з таких суб`єктів є самостійним, автономним та не знаходиться у підпорядкуванні жодного органу.

Відтак позови прокурора до органу місцевого самоврядування за загальним правилом подаються з такої підстави як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави.

Ураховуючи викладене, орган, уповноважений державою на звернення до суду з позовами про визнання незаконним та скасування рішення Садівської сільської ради від 24.09.2021 «Про передачу в тимчасове користування майна спільної власності територіальної громади Садівської сільської ради» відсутній, оскільки ці питання відносяться до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, які є відповідачами у справі та не можуть бути одночасно позивачами, що представляють та захищають порушені інтереси територіальної громади. А тому у прокурора наявні підстави для звернення до суду із вказаним позовом, набуваючи при цьому статус самостійного позивача.»

Згідно із статтею 327 ЦК України та частиною п?ятою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл,селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Незаконна передача об`єктів нерухомості комунальної власності в оренду без проведення аукціону підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, оскільки втрачається можливість територіальної громади отримати максимально великий розмір орендної плати за використання комунального майна у разі продажу права оренди на конкурентних засадах, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із статті 7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.

Так «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду у даному випадку є задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності, захист такого права шляхом визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке прийнято із порушенням чинного законодавства.

Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрутованим.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Садівської сільської ради від 24.09.2021 «Про передачу в тимчасове користування майна спільної власності територіальної громади Садівської сільської ради» передано в тимчасове користування ТОВ «Будівельно ремонтно-обслуговуюча компанія ЮКОН» комунальне майно згідно додатку терміном до 01.07.2022.

Вказаним рішенням передбачається передача у користування об`єктів водопостачання (водопроводи, очисні споруди, артсвердловини, інше майно, необхідне для надання послуг з водопостачання та водовідведення) із платою у розмірі 7 % від залишкової балансової вартості майна.

У подальшому рішенням Садівської сільської ради від 29.10.2021 внесено зміни до вищевказаного рішення від 24.09.2021, згідно якого у тимчасове користування передається ТОВ «Будівельно ремонтно-обслуговуюча компанія ЮКОН» майно терміном до 01.07.2022 згідно додатку, а саме:

1. Артсвердловина с. Сад 1 шт. - первісною вартістю 22 975,00 грн;

2. Артсвердловина с. Москалівщина 1 шт. - первісною вартістю 62 055,00 грн;

3. Артсвердловина с. Сад вул. 60р. Жовтня (вул. Шкільна) 1 шт. - первісною вартістю 10 917,00 грн;

4. Артсвердловина з 2-ма водяними баштами с. Ясени 1 шт. - первісною вартістю 264 807,00 грн;

5. Каналізаційна насосна станція с. Сад вул. Польова 1 шт. - первісною вартістю 214 987,00 грн;

6. Каналізація (КНС) с. Сад вул. Паркова 1 шт. - первісною вартістю 38 504,00 грн;

7. Артсвердловина с. Сад вул. Заозерна 1 шт. - первісною вартістю 30 366,00 грн;

8. Каналізаційна насосна станція с. Сад вул. Заозерна 1 шт. - первісною вартістю 72 359,00 грн;

9. Артезіанська свердловина с. Сад вул. Паркова 1 шт. - первісною вартістю 18 365,00 грн;

10. Артсвердловина с. Ясени 1 шт. - первісною вартістю 6 651,00 грн;

11. Артсвердловина с. Сад вул. Заозерна 1 шт. - первісною вартістю 30 086,00 грн;

- Артсвердловина с. Терешківка вул. Сумська (насос ЕЦВ 6-6,3-85) 1 шт. -первісною вартістю 28 736,78 грн;

- Артсвердловина с. Терешківка вул. Тельмана (насос ЕЦВ 6-10-1 10) 1 шт. - первісною вартістю 28 736,78 грн;

11. Артсвердловина с. Терешківка вул. Фрунзе (насос ЕЦВ 6-6,3-85) 1 шт. - первісною вартістю 28 736,78 грн;

12. Артсвердловина с. Буцикове вул. Миру 1 шт. - первісною вартістю 28 736,78 грн;

13. Артезіанська свердлвина с. Шпилівка пл. Лисенка 1 шт. - первісною вартістю 12 647,00 грн;

14. Артсвердловина МТФ1 с. Шпилівка 1 шт. - первісною вартістю 13 280,00 грн.

Загальна сума майна, яке передається у користування за первісною вартістю становить 4 334 003,68 грн.

Крім того, вказаним додатком визначена місячна та річна орендна плата за користування вказаним комунальним майном у сумі 4 565,18 грн та 54 782,21 грн відповідно.

Також вказаним рішенням сільської ради доручено сільському голові укласти договір тимчасового користування майном на умовах, визначених цим рішенням.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до преамбули Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції від 22.05.2021) цей Закон регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна.

Пунктом 10 частини першої статті 1 Закону визначено, що оренда - це речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.

Таким чином, зі змісту спірного рішення можна зробити висновок, про те, що сільською радою прийнято рішення про передачу саме в оренду майна комунальної власності на певний строк та за плату.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції від 22.05.2021) об?єктами оренди за цим Законом є, зокрема, нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об?єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Ураховуючи викладене, артсвердловини, башти, є нерухомим майном, так як переміщення їх є неможливим без зміни їх призначення.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції від 22.05.2021) орендодавцем зокрема є представницький орган місцевого самоврядування (сільська рада).

Статтею 5 цього ж Закону визначено етапність передачі в оренду державного та комунального майна, яка передбачає:

- прийняття рішення щодо наміру передачі майна в оренду;

- внесення інформації про потенційний об`єкт оренди до ЕТС;

- прийняття рішення про включення потенційного об`єкта оренди до одного із Переліків;

- опублікування інформації про потенційний об`єкт оренди, щодо якого прийнято рішення про включення до одного з Переліків, в ЕТС;

- розміщення в ЕТС оголошення про передачу майна в оренду; проведення аукціону на право оренди майна або передача об`єкта в оренду без проведення аукціону, укладення та публікація в ЕТС договору оренди.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції від 22.05.2021) об`єкти державної та комунальної власності передаються в оренду за результатами проведення аукціону виключно в електронній торговій системі, у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із статтею 18 цього Закону.

Таким чином положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено чіткий порядок проведення конкурсу (аукціону) щодо оренди комунального майна.

У той же час, Садівською сільською радою рішення про пропозицію передачі в оренду вищевказаних об`єктів комунальної власності не приймалось, конкурс (аукціон) на право отримання їх в оренду не оголошувався, а також оголошення про намір передати майно в оренду в офіційних у друкованих засобах інформації розміщено не було.

Вказане підтверджується листом Садівської сільської ради від 03.05.2022.

Таким чином Садівська сільська рада всупереч вимогам закону щодо обов`язкового проведення конкурсу на оренду комунального майна, порушуючи процедуру укладення договору, а саме: не забезпечивши відкритість і прозорість передачі майна в оренду, передбачену Законом України «Про оренду державного та комунального майна», обмежила право інших осіб, які зацікавлені в оренді даного майна та могли б запропонувати найбільш економічно вигідну орендну плату.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Ураховуючи те, що майно за спірним рішенням ТОВ «ЮКОН» фактично не передавалось, тому належним та ефективним способом захисту інтересів держави є визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування без повернення (витребування) майна від ТОВ «Будівельно ремонтно-обслуговуюча компанія ЮКОН».

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, належними, допустимими, та достовірними доказами, у розумінні статей 76-78 ГПК України, а тому підлягають задоволенню з урахуванням вищевикладеного.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 130 ГПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У зв`язку з визнанням позову відповідачем, Сумській обласній прокуратурі підлягає поверненню з Державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору у сумі 1 240,50 грн за умови подання до суду відповідної заяви.

Решта сплаченого прокуратурою судового збору у сумі 1 240,50 грн підлягає відшкодуванню Сумській обласній прокуратурі за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 130, 233, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Садівської сільської ради (вул. Войти, 5, с. Сад, Сумський район, Сумська область, 42343, ідентифікаційний код 05383323) від 24.09.2021 «Про передачу в тимчасове користування майна спільної власності територіальної громади Садівської сільської ради».

3. Стягнути з Садівської сільської ради (вул. Войти, 5, с. Сад, Сумський район, Сумська область, 42343, ідентифікаційний код 05383323) на користь Сумської обласної прокуратури (вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, м. Суми, 40000; код 03527891, р/р UA0002983 в ДКСУ у м. Київ, МФО 820172) відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 1 240,50 грн (одна тисяча двісті сорок гривень п?ятдесят копійок).

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повні реквізити сторін зазначені у пункті 2 резолютивної частини цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 26 грудня 2022 року.

Суддя Ю.А. Джепа