РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

10.11.2022 Справа № 910/4094/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" (Залізничне шосе, 57, м. Київ, 01014)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Тайфун-2000" (вул. Ключківська 339, м. Харків, 61051)

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

Представники сторін:

від позивача: Стеченко Я.В.

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФУДКОМ" звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви про визнання виконавчого напису №256601, вчиненого 30.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2022 у справа № 910/3934/22 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ФУДКОМ" про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено, зупинено стягнення у виконавчому провадженні №69104372, що здійснюється на підставі виконавчого напису №256601, вчиненого 30.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФУДКОМ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТОРГІВЕЛЬНИЙ БУДИНОК "ТАЙФУН-2000" заборгованості у розмірі 1649994,00 грн, а також суми виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 165375,40 грн. до винесення рішення Господарським судом міста Києва за результатами розгляду справи за позовною заявою ТОВ "ФУДКОМ" до ТОВ ТБ "ТАЙФУН-2000" третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису нотаріуса за № 256601 виданого 30.06.2021 таким, що не підлягає виконанню та набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва.

В подальшому Товариство з обмеженою відповідальністю "Фудком" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Тайфун-2000" про визнання виконавчого напису №256601, вчиненого 30.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначений виконавчий напис був вчинений за наявності порушень приписів статті 87 Закону України "Про нотаріат" та з недотриманням вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, позаяк напис вчинено нотаріусом за договором поставки, який має просту форму та нотаріально не посвідчувався, а сума стягнення за виконавчим написом є спірною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.06.2022 року з урахуванням норм статті 3 Конституції України та положень статті 2 Господарського процесуального кодексу України позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4094//22, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 27.07.2022 року.

Крім того, вказаною ухвалою суду від 14.06.2022 року витребувано у Київського державного нотаріального архіву належним чином завірені копії документів та матеріалів, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем вчинявся виконавчий напис від 30.06.2021 року №256601 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельний будинок «Тайфун-2000» заборгованості в сумі 1 649 994,00 грн.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.07.2022 року на виконання вимог ухвали суду від 14.06.2022 року від Київського державного нотаріального архіву 27.06.2022 року через канцелярію суду надійшов лист №1329/01-21 від 21.06.2022 року, відповідно до якого зазначено, що станом на 21.06.2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. не передавав документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2022 року витребувано у Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) матеріали, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 256601 від 30.06.2021 року та, відповідно, підготовче засідання відкладено на 14.09.2022 року.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 14.09.2022 року на виконання вимог ухвали суду від 27.07.2022 року від Центрального міжрегіонального управління юстиції засобами електронного зв`язку 12.09.2022 року та через канцелярію суду 19.09.2022 року надійшов лист №23797/8-22 від 12.09.2022 року відповідно до якого наказом Центрального міжрегіонального управління юстиції від 31.12.2021 року №1920/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича припинена з 31.12.2021 року у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю. В свою чергу, документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса Остапенка Є.М. станом на 19.09.2022 року до Київського державного нотаріального архіву не передані.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/4094/22 та початок розгляду справи по суті, судове засідання призначено на 12.10.2022 року.

Проте, у зв`язку із запровадженням тимчасово на період з 12 по 14 жовтня 2022 року дистанційного режиму роботи для працівників апарату Господарського суду міста Києва відповідно до Наказу Господарського суду міста Києва від 12.10.2022 року "Про запровадження дистанційного режиму роботи для працівників апарату Господарського суду міста Києва", 12.10.2022 року судове засідання не відбулося.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання по суті 12.10.2022 року через систему "Електронний суд" від відповідача до суду надійшло клопотання б/н від 12.10.2022 року про відкладення розгляду справи для надання представнику відповідача можливості ознайомитися з матеріалами справи, оскільки адвокатом укладено договір про надання правової допомоги з ТОВ «ТД «Тайфун-2000» тільки 10.10.2022 року. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2022 року призначено розгляд справи по суті на 10.11.2022 року.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від позивача станом на 10.11.2022 року до суду не надходило.

У судове засідання з розгляду справи по суті 10.11.2022 року з`явився уповноважений представник позивача. Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала господарського суду від 14.06.2022 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. Ключківська 339, м. Харків, 61051, та станом на дату проведення судового засідання 10.11.2022 року до суду не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення відповідачу №271, відповідно до якого зазначено, що станом на 07.11.2022 року поштове відправлення не вручено під час доставки з «інших причин».

В той же час судом згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців встановлено відповідність адреси місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельний будинок «Тайфун-2000» зазначеній на конверті, що повернувся.

Також про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлявся шляхом надсилання копії ухвали суду від 26.10.2022 року про призначення судового засідання у справі №910/4094/22 засобами електронного зв`язку на електронну адресу відповідача, зазначену у матеріалах справи, а саме: , факт отримання якої 27.10.2022 року підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про доставку електронного листа до електронної скриньки.

Суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених ст. ст. 165, 178 Господарського процесуального кодексу України, а саме протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, які також визначені судом в ухвалі від 16.08.2021, відповідач мав подати відзив на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим ч. 1 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв та клопотань процесуального характеру від відповідача на час розгляду справи до суду також не надходило.

Суд звертає увагу, що сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу суду про відкриття провадження у справі для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернута до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду та нереалізації своїх процесуальних прав, зокрема, в частині надання відзиву на позовну заяву, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Розглянувши в судовому засіданні 10.11.2022 року клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи суд зазначає, що згідно матеріалів справи, а саме рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 144 ухвалу суду від 14.09.2022 року відповідачем отримано 05.10.2022 року, відтак останній мав достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи та вироблення правової позиції по справі.

Суд зазначає, що за приписами частини 3 статті 56 Господарського процесуального кодексу України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Також суд наголошує, що ТОВ «ТД «Тайфун-2000» не було позбавлене можливості відповідно до статті 58 Господарського процесуального кодексу України здійснювати процесуальне представництво юридичної особи в порядку самопредставництва, оскільки в зазначеному порядку юридичну особу може представляти за посадою її керівник або інші особи, повноваження яких визначені законодавством чи установчими документами.

Крім того, сторони в судовому процесі не обмежені в кількості представників, які можуть представляти їх інтереси, а тому доводи адвоката відповідача про позбавлення його можливості ознайомлення з матеріалами справи є необґрунтованими, а можливість підготовки до участі у справі та отримання правової допомоги залежала від суб`єктивної волі товариства, у зв`язку з чим клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, представник ТОВ «Торгівельний будинок «Тайфун-2000» не прибув в судове засідання з розгляду справи по суті, відповідачем не надано відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд, на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України та за відсутності заперечень з боку представника позивача, здійснював розгляд справи 10.11.2022 року виключно за наявними матеріалами.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 10.11.2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 10.11.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Судом за матеріалами справи встановлено, що 11.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фудком» (покупець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Тайфун-2000» (постачальник за договором, відповідач у справі) укладено Договір поставки № (далі - Договір) в редакції протоколів розбіжностей від 11.12.2019 року, відповідно до умов пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставляти товари по цінам і в асортименті, що вказують в специфікації, разом з товаросупровідною документацією, відповідно до поданих покупцем замовлень, а покупець зобов`язується приймати такі товари і оплачувати.

Розділами 1-14 Договору сторони узгодили предмет договору, ціни та асортимент товару, порядок замовлення товару, умови поставки, порядок приймання товару по кількості та якості, умови та порядок розрахунків, гарантійні зобов`язання, відповідальність сторін та порядок вирішення суперечок, термін дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно пункту 9.1 Договору даний договір набуває чинності з 01.01.2020 року та діє до 31.12.2020 року включно.

Вказаний Договір підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печатками сторін.

В подальшому між сторонами вносились зміни та доповнення до Договору шляхом укладення Додаткової угоди від 28.12.2021 року до Договору.

Додатковою угодою від 28.12.2021 року до Договору поставки від 11.12.2019 року строк дії даного Договору було продовжено до 31.12.2022 року включно.

Судом встановлено за матеріалами справи, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.3.1 Договору постачальник поставляє товари згідно замовлень покупця на поставку товару, поданих за посередництва EDI-провайдерів, за вибором постачальника.

Окрім цього сторонами було погоджено та підписано специфікації від 11.12.2019 року до Договору, якими визначено найменування товару, УКТЗЕД товару, кількість одиниць, ціну тощо.

За умовами пункту 3.5 Договору безпосередньо після приймання товару покупець направляє постачальнику через EDI-провайдера електронний документ «Накладна» (COMDOC). Документ COMDOC відображає факт прийняття товару покупцем.

Відповідно до пункту 4.2 Договору право власності, ризик випадкової загибелі і випадкового пошкодження товару переходить до покупця у момент підписання сторонами транспортної накладної, яка засвідчує момент приймання товарів покупцем в місці поставки.

Згідно з Додатком №1 до Договору поставки від 28.12.2021 року в редакції Додаткової угоди від 28.12.2021 року строк оплати поставленого товару становить 45 днів з дня поставки товару.

Як зазначає позивач у позовній заяві, під час реалізації сторонами господарських правовідносин за спірним Договором товарообіг між сторонами Договору у період з 30.06.2021 року по 01.06.2022 року склав понад 5 млн. грн.

При цьому факт виконання позивачем своїх зобов`язань за Договором в частині здійснення оплати поставленого за період з 30.06.2021 року по 01.06.2022 року товару на загальну суму 6 596 438,14 грн. підтверджується наданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень, в реквізитах призначення платежу яких зазначено «оплата за Т.Н.С. згідно договору від 11.12.2019…»

В свою чергу, 30.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгеном Михайловичем на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 12 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, винесено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 256601, про стягнення з боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» невиплачених в строк грошових коштів на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Тайфун-2000» на підставі Договору № від 11.12.2019 року та Акту звірки взаєморозрахунків між ТОВ «Фудком» та ТОВ «Торгівельний будинок «Тайфун-2000». Копія виконавчого напису наявна в матеріалах справи.

Згідно вказаного виконавчого напису № 256601 від 30.06.2021 року запропоновано задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Тайфун-2000» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» за період з 11.12.2019 року по 30.06.2021 року включно суму у розмірі 1 649 994,00 грн. заборгованості по основному боргу.

Таким чином з наведеного вбачається, що 30.06.2021 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис №256601 та запропоновано стягнути з позивача на користь відповідача заборгованість в сумі 1 649 994,00 грн. грн., яка виникла на підставі Договору поставки № від 11.12.2019 року та Акту звірки взаєморозрахунків за період з 11.12.2019 року по 30.06.2021 року.

В подальшому за наслідками звернення ТОВ «ТД «Тайфун-2000» із заявою про відкриття виконавчого провадження б/н від 25.05.2022 року Постановою заступника начальника відділу Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни від 25.05.2022 року відкрито виконавче провадження ВП № 69104372 з примусового виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса № 256601 від 30.06.2021 року.

Як зазначив позивач у позовній заяві, спір у даній справі у зв`язку із невідповідністю вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. виконавчого напису чинному законодавству України, а приписам статті 87 Закону України "Про нотаріат" та вимогам Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, позаяк напис вчинено нотаріусом за договором поставки, який має просту форму і нотаріально не посвідчувався, за одночасної умови спірності суми, що підлягає стягненню за виконавчим написом, а тому є підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Доказів визнання недійсним Договору поставки № від 11.12.2019 року та Додаткових угод до нього та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення вказаного Договору на час його підписання з боку сторін відсутні.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про нотаріат» (далі Закон) нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до положень частини 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

За загальним правилом предметом доказування у господарських спорах даної категорії є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спорів.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України "Про нотаріат" нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виконавчий напис нотаріуса являє собою документ, який засвідчує стягнення грошових коштів або майна на користь кредитора у примусовому порядку.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси, зокрема, вчиняють виконавчі написи.

У відповідності до ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Відповідно до статті 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Стаття 88 Закону України «Про нотаріат» містить певну умову вчинення виконавчих написів.

Так, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України "Про нотаріат").

Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2.1 глави 16 Розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем (його уповноваженим представником) нотаріусу подається заява, у якій має бути зазначено (для юридичних осіб), зокрема: 1) відомості про найменування і місцезнаходження стягувача та боржника; 2) їхні номери рахунків у банках, кредитних установах, ідентифікаційний код ЄДРПОУ; 3) строк, за який має провадитися стягнення; 4)інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, включаючи пеню, штрафи тощо.

Згідно з пунктами 1.1, 1.2 глави 16 Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Так, згідно з пунктом 1 цього Переліку стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Згідно пунктами 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29.05.2018 року у справі №910/15718/16, від 04.05.2018 року у справі №910/385/16, від 02.05.2018 року у справі №910/3031/17, від 11.04.2018 року у справі №910/8005/17, від 05.07.2017 року у справі №754/9711/14-ц.

Згідно з пунктом 1 Розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" зазначеного Переліку до таких договорів належать нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку). При цьому, для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

З метою встановлення документів, які були додані до заяви відповідача про вчинення спірного виконавчого напису, суд ухвалою від 14.06.2022 року та ухвалою від 27.07.2022 року здійснив запит до Київського державного нотаріального архіву та до Центрального міжрегіонального управління юстиції щодо надання матеріалів, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис № 256601 від 30.06.2021 року.

Так, листом №1329/01-21 від 21.06.2022 року Київський державний нотаріальний архів повідомив суду, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. не передавав документи нотаріального діловодства та архіву на державне відповідальне архівне зберігання до Київського державного нотаріального архіву.

Крім того, листом №23797/8-22 від 12.09.2022 року Центральне міжрегіональне управління юстиції повідомило суд про те, що наказом Центрального міжрегіонального управління юстиції від 31.12.2021 року №1920/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Євгена Михайловича припинена з 31.12.2021 року у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Судом також встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 30.12.2021 року № 4722/5 свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 30.11.2009 року за №7921 на ім`я Остапенка Євгена Михайловича, анульовано у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом законодавства, а також грубим порушенням закону, яке завдало шкоди фізичним та юридичним особам, при вчиненні ним нотаріальних дій.

Таким чином, за відсутності у відповідних установ матеріалів, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено спірний виконавчий напис № 256601 від 30.06.2021 року, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи виключно за наявними матеріалами.

Так, згідно наданої позивачем до матеріалів справи копії виконавчого напису нотаріуса від 30.06.2021 року судом встановлено, що відповідачем для його вчинення було подані такі документи: Договір № від 11.12.2019 року, укладений між ТОВ «Фудком» та ТОВ «Торгівельний Будинок «Тайфун-2000» та Акт звірки взаєморозрахунків.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1, 2 статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Судом за матеріалами справи встановлено, що Договір поставки №46000468 від 11.12.2019 року (разом з протоколами розбіжностей до нього), за яким вчинено оспорюваний виконавчий напис, підписаний представниками постачальника і покупця та скріплений печатками юридичних осіб, а отже вчинений у простій письмовій формі. При цьому, нотаріальне посвідчення Договору не здійснювалось.

За таких обставин суд зазначає, що відповідачем для вчинення спірного виконавчого напису не були подані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

Тобто, виконавчий напис міг бути вчинений виключно на нотаріально посвідченій угоді. В той же час Договір, який у даному випадку не було нотаріально посвідчено, не може відноситися до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, отже, вчинення приватним нотаріусом Остапенко Є.М. спірного виконавчого напису за договором, який нотаріально не посвідчений, є порушенням пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року.

Додатково суд зауважує, що за статтею 209 ЦК України на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений. Нотаріальне посвідчення Договору поставки № від 11.12.2019 року при його укладенні надало б можливість постачальнику звернутись до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за таким договором.

У спірній ситуації відповідач мав можливість обрати на свій розсуд спосіб захисту своїх порушених прав як постачальника, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з покупця.

Таким чином, фактичні матеріалам справи свідчать про те, що на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису правові підстави для його вчинення нотаріусом були відсутні, позаяк приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. при вчиненні виконавчого напису від 30.06.2021 року не перевірив належним чином подані відповідачем документи на відповідність їх вимогам пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про порушення нотаріусом при видачі спірного виконавчого напису процедури його видачі.

У Постанові Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі №910/6097/17 зазначено, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками та наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів.

Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України "Про нотаріат", та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17 та у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі № 910/289/18.

Щодо викладених в позовній заяві заперечень позивача в частині визначеної у виконавчому написі суму наявної простроченої заборгованості у розмірі 1 649 994,00 грн. з огляду на те, що у спірний період з 30.06.2021 року по 01.06.2022 року ТОВ «Фудком» було сплачено на користь відповідача за Договором поставки від 11.12.2019 року грошові кошти за отриманий товару у загальному розмірі 6 596 438,14 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень, суд зазначає, що за приписами частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі № 910/4994/18).

З урахуванням вищенаведеного, оскільки відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису заборгованості позивача за Договором поставки у розмірі 1 649 994,00 грн. суд вважає, що вказана сума заборгованості у розмірі 1 649 994,00 грн., яка запропонована до стягнення у виконавчому написі нотаріуса, є спірною, позаяк не підтверджується належним чином наявними матеріалами справи, а тому з урахуванням загальної суми здійсненої позивачем оплати за Договором могла бути іншою.

При цьому можливість встановити дійсний стан взаєморозрахунків сторін на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису у суду за наявних у матеріалах справи доказів наразі відсутня.

Таким чином, за результатами оцінки матеріалів справи та враховуючи приписи чинного законодавства суд доходить висновку, що нотаріус при вчиненні спірного виконавчого напису не перевірив подані відповідачем документи, що підтверджують безспірність заборгованості та не впевнився у безспірності вимог, чим порушив процедуру вчинення виконавчого напису.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

За таких обставин, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису від 30.06.2021 року порушення свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 87, 88 Закону України «Про нотаріат» і постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року, та призвели до порушення гарантованих законом прав відповідача, а отже зазначене є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та, відповідно, задоволенню позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

За таких обставин, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати таким, що не підлягає виконанню Виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Миколайовичем від 30 червня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 256601 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фудком» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний будинок «Тайфун-2000» заборгованості за Договором поставки № від 11.12.2019 року у розмірі 1 649 994,00 грн. основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельний будинок "Тайфун-2000" (61051, м. Харків, вул. Клочківська, 339, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудком" (Залізничне шосе, 57, м. Київ, 01014, ) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. витрат по оплаті судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 22 березня 2023 року

Суддя А.М. Селівон