РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2022Справа № 910/7114/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/7114/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона №23"

до Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району" м. Києва

про визнання частково недійсним договору

За участю представників сторін:

від позивача: Сонько В.В.

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона №23" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району" м. Києва про визнання частково недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладання з відповідачем Договору 28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019 позивачем було допущено помилку, яка має істотне значення, оскільки дійсна вартість причепу на момент підписання договору була значно нижчою, а ніж та, яка зазначена в.п.5.2. договору, у зв`язку з чим позивач просить визнати недійсним пункт 5.2 Договору № 28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019, укладеного між ШЕУ Оболонського району та ТОВ "СМК № 23" в частині визначення вартості транспортного засобу в сумі 258104,03грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована механізована колона №23" було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

26.08.2022 на адресу суду від позивача надійшли пояснення та документи на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 09.08.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі № 910/7114/22 призначено на 06.10.2022.

03.10.2022 на електронну пошту суду від представника позивача адвоката Сонька В.В. надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Подана заява підписана кваліфікованим електронним підписом.

Також, 03.10.2022 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача адвоката Сонька Валерія Вікторовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, у зв`язку з недотриманням вимог ст. 197 ГПК України.

06.10.2022 на електронну пошту суду від представника позивача адвоката Сонька В.В. надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі представника позивача.

За результатом дослідження матеріалів справи, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого засідання у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2022 відкладено підготовче засідання у справі на 20.10.2022.

14.10.2022 на електронну пошту суду від представника позивача адвоката Сонька В.В. надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Подана заява підписана кваліфікованим електронним підписом. До заяви додано докази її надіслання на адресу відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 задоволено заяву представника позивача адвоката Сонька Валерія Вікторовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Втім, судове засідання 20.10.2022 о 14 год. 30 хв. не відбулося, у зв`язку знеструмленням електромережі суду та виходу з ладу серверу автоматизованої системи документообігу суду, що підтверджується відповідним актом від 20.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2022 підготовче засідання у справі № 910/7114/22 призначено на 17.11.2022.

В підготовчому засіданні 06.10.2022, враховуючи відсутність інших заяв та клопотань учасників справи, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи №910/6832/22 до судового розгляду по суті на 27.10.2022.

Враховуючи відсутність будь-яких інших заяв і клопотань представників сторін та оскільки у підготовчому засіданні 17.11.2022 вирішені питання, зазначені у ч. 2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, а також здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 08.12.2022, про що суд постановив відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати.

08.12.2022 через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю представника відповідача взяти участь у судовому засіданні за сімейними обставинами.

Присутні у судовому засідання 08.12.2022 представники позивача заперечив проти відкладення розгляду справи та позовні вимоги підтримали повністю з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві.

Представник відповідача в засідання суду не з`явився.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Водночас, згідно приписів ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Як слідує з матеріалів справи, про дату та час судового засідання відповідача повідомлено належним чином.

З огляду на викладені вище процесуальні приписи, оскільки представником відповідача до клопотання про відкладення розгляду справи не додано жодних доказів, які обґрунтовують причини його неявки в судове засідання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 08.12.2022, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

28.01.2019 між ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" (за договором - замовник) та КП "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району" м. Києва (за договором - виконавець) було укладено Договір № 28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання надати послуги з експлуатації спеціальної техніки (експлуатація причепа безпеки) (надалі послуга, техніка), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити зазначені послуги в порядку та строки, визначені даним договором.

Відповідно до п.п. 2.3., 3.1., 4.2., 4.3., 5.1., 5.2., 8.3. вказаного договору сторони погодили, що вартість за одну годину надання послуг з експлуатації спеціальної техніки відповідно до додатку 1 до цього договору становить: 13,89 грн (тринадцять гривень 89 копійок) з ПДВ., а за двадцять чотири години надання послуг з експлуатації спеціальної техніки відповідно до додатку 1 до цього договору становить: 333,36 грн (триста тридцять три гривні 36 копійок) з ПДВ.

Передача наданих виконавцем послуг та їх приймання замовником оформлюється актом приймання виконаних робіт (наданих послуг), що підписуються сторонами та скріплюються їх печатками.

Замовник на період роботи дорожньої техніки несе повну відповідальність за збереження технічного стану наданої техніки, техніки безпеки, правил експлуатації та обслуговування, створюючи умови праці для водіїв та механізаторів, що відповідають вимогам актів з охорони праці.

Замовник несе відповідальність за дотримання техніки безпеки й охорони праці та правил дорожнього руху в місцях проведення робіт, з вимогами діючих нормативів та правил.

Замовник несе повну матеріальну відповідальність перед виконавцем за цілісність його техніки у період їх роботи на об`єктах замовника.

Сторони погодили, що у разі пошкодження техніки виконавця або її викрадення з об`єкта замовника, останній зобов`язаний відшкодувати виконавцю повну вартість даної техніки, що становить 258 104,03 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч сто чотири гривні 03 копійки).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2019 року, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.01.2019 відповідач передав, а позивач прийняв причіп в робочому стані та без пошкоджень для експлуатації на об`єкті. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію акта прийому-передачі б/н від 29.01.2019 скріпленого підписами представників сторін та печаткою відповідача.

Відповідно до викладених у позовній заяві доводів, 10.02.2019 приблизно о 21:00 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю причепа ПГ-02И, державний знак НОМЕР_1

Вищевказані обставини настання ДТП підтверджуються наявною в матеріалах справи копією повідомлення про ДТП.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2019 у справі №755/2939/19 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Копія вказаної постанови наявна в матеріалах справи.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії звіту № 10004 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Фаворит» 27.02.2019 за замовленням Моторне (транспортного) страхового бюро України, вартість завданих збитків внаслідок пошкодження причепа становить 77 641,00 грн.

Моторне (транспортне) страхове бюро України як страховик виплатило позивачу 77 641,00 грн страхового відшкодування. Вказані обставини здійснення виплати страхового відшкодування підтверджується наявними в матеріалах справи копіями повідомлення № 3.1-05/43239 від 27.12.2019 та платіжного доручення № 1156686 від 27.12.2019, а також не заперечується сторонами.

Відтак, з вищевикладених обставин вбачається, що вартість прямих матеріальних збитків, які внаслідок ДТП зазнав відповідач, у зв`язку з пошкодженням належного йому на праві власності колісного транспортного засобу ПГ 02-И д.н.з. НОМЕР_1 , останній отримав від МТСБУ у повному обсязі у порядку, встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, на думку позивача, станом на 2021 рік право відповідача на відшкодування вартості пошкодженого майна внаслідок ДТП було повністю відновлено в порядку, встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Однак, в грудні 2021 року відповідач звернувся з позовною заявою до Господарського суду Київської області про стягнення не компенсованої за договором вартості причепу у розмірі 180463,03 грн, що становить різницю вартості причепу, зазначеної у п.5.2 Договору та отриманого відшкодування від МТСБУ ( 258104,03 - 77641,00 ).

01.07.2022 рішенням Господарського суду Київської області у справі № 910/17549/21 позов КП "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району" м. Києва в цій частині задоволено та стягнуто з ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" 180463,03 грн. вартості причепу.

На день розгляду справи № 910/7114/22 рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі № 910/17549/21 оскаржено в апеляційному порядку.

Отже, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним пункт 5.2 договору № 28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019, укладеного між КП ШЕУ Оболонського району м. Києва та ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" в частині визначення вартості транспортного засобу в сумі 258104,03грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23", під час підписання спірного договору було допущено помилку, яка має істотне значення, оскільки дійсна вартість причепу на момент підписання договору була значно нижчою, а ніж та, яка зазначена в.п.5.2. Договору.

Допущення вказаної помилки, тягне для ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" тяжкі наслідки у вигляді неповоротних збитків, оскільки підприємство позбавлене об`єктивної можливостівідшкодувати різницю збитків, не покриту МТСБУ з винної особи - ОСОБА_1, оскільки КП ШЕУ Оболонського району м. Києва, в процесі процедури проведення страхового відшкодування погодилося зі звітами №10004 від 27.02.2019, №11808 від 17.05.2019 ТОВ «Експертно-асистуюча компанія «Фаворит» автотоварознавчого досліджень, якими визначено дійсну ринкову вартість пошкодженого транспортного засобу на момент ДТП (10.02.20219) в сумі в сумі 80181,00 грн.

Враховуючи, що між датою укладення спірного договору - 28.01.2019 та датою визначення ринкової вартості - 10.02.2019 - пройшов дуже незначний час, неприпустимо також стверджувати, що вартість даного транспортного засобу могла зменшитися втричі, в результаті його експлуатації. Допущення вказаної помилки, тягне для ТОВ «СМК №23» тяжкі наслідки у вигляді неповоротних збитків, оскільки підприємство позбавлене об`єктивної можливості.

З огляду на вищевикладені обставини, Договір № 28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019, укладений між КП ШЕУ Оболонського району м. Києва та ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" має бути визнаний недійсний в частині п.5.2, яким встановлено фіксовану вартість транспортного засобу у сумі 258104,03грн.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву відповідач зазначав, що на момент укладення оспорюваного п. 5.2. договору не було допущено жодних помилок у визначенні вартості причепу та його дійсна вартість на дату підписання договору була саме 258 104,03 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна правова позиція викладена постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17.

Відповідно до статей 215, 216, 217 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним (або окремих його положень) і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Як вбачається з позовної заяви, недійсність п. 5.2. спірного договору позивач мотивував приписами ст. 229 ЦК України, стверджуючи, що на момент укладення Договору він не знав дійсної ринкової вартості колісного транспортного засобу ПГ 02-И д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.11.2021 у справі № 927/656/20, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст. 229 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18, від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18, від 07.07.2022 у справі № 914/1967/19).

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07.07.2022 у справі № 914/1967/19.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи з наведеного, саме на позивача в цій справі покладено обов`язок доведення обставин, щодо яких Товариство помилилося, як сторона спірного правочину, а також доведення того, що така помилка має істотне значення.

Однак, під час розгляду справи судом встановлено, що на дату укладання Договору №28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019 позивачем не вчинялося жодних дій для встановлення дійсної ринкової колісного транспортного засобу ПГ 02-И д.н.з. НОМЕР_1 , визначеної у п. 5.2. договору.

При цьому, суд наголошує, що приписами ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 2 ст. 628, 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом стали виключно обставини, пов`язані з отриманням відповідачем суми страхового відшкодуванням, у зв`язку з пошкодженням належного йому на праві власності колісного транспортного засобу ПГ 02-И д.н.з. НОМЕР_1 під час ДТП, та яка, на думку позивача, була визначена неправильно та безпідставно не оскаржена відповідачем у судовому порядку.

Під час розгляду справи позивачем не доведено, що обставини, наведені ним як такі, щодо яких він стверджує про наявність помилки, мали непередбачуваний характер та не могли бути відомі ТОВ "Спеціалізована механізована колона №23" при укладенні спірного договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання п.5.2. Договору №28/01-19 про надання послуг спеціальною технікою від 28.01.2019 недійсним на підставі ст. 229 ЦК України як такого, що вчинений під впливом помилки, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Суд також зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, проте не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, у зв`язку з відмовою в позові.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 16.01.2023.

Суддя А.І. Привалов