РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.12.2022Справа № 910/9563/22
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНФОКОНСАЛТ»

до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України»

про стягнення 302 375,39 грн

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРІНФОКОНСАЛТ» (надалі позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (надалі відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 302 375,39 грн, з яких: 245 381,46 грн основний борг, 51 092,39 грн інфляційні втрати та 5 901,54 грн 3% річних.

Позовні вимоги, з посилання на ст.15, 16, 525, 526, 530, 610, 612, 625 Цивільного кодексу, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором №б/н про оренду автомобіля від 01.08.2021, в частині повної та своєчасної сплати наданих послуг з оренди та компенсації за технічне обслуговування і ремонт орендованого автомобіля.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

28.09.2022 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/9563/22, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження визнано справу малозначною та постановлено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

19.10.2022 від представника відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позов до 10.11.2022. В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України і ведення військового стану, в авіакомпанії оголошено простій, а для певних категорій працівників встановлено дистанційний режим роботи, що ускладнює подачу обґрунтованого відзиву у встановлений судом строк.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 продовжено відповідачу строк для подання відзиву до 10.11.2022.

02.11.2022 від позивача надійшло письмове підтвердження, що сума позову не змінилася, а також виписка банку про рух коштів між позивачем та відповідачем.

10.11.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній просить відмовити в задоволенні позову та, зокрема, зазначає, що позивачем до позову долучені копії актів та рахунків у яких відсутнє посилання на договір про оренду автомобіля від 01.08.2021. Вказує, що строк виконання зобов`язань за договором №б/н про оренду автомобіля від 01.08.2021 не настав, оскільки рахунки за ним представником відповідача не отримувалися, а тому і відсутнє прострочення виконання зобов`язань.

16.11.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо обставин викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що дійсно в актах відсутнє посилання на договір, однак вказані акти підписані зі сторони відповідача без зауважень, а також останній не заперечує щодо отримання послуг за договором №б/н про оренду автомобіля від 01.08.2021. Крім того, вказує що між сторонами в період дії договору №б/н про оренду автомобіля від 01.08.2021 не укладалися інші договори про оренду автомобіля марки Mercedes-Benz S550, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Також зазначає, що між сторонами підписано за 2021 рік підписано акт взаємних розрахунків де відповідачем визнано наявність заборгованості.

Від відповідача заперечення до суду не надходили.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.08.2021 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір №б/н про оренду автомобіля (надалі договір), у відповідності до п. 1.1. якого орендодавець надає, а орендар приймає в тимчасове платне користування автомобіль орендодавця на умовах, визначених в цьому договорі.

Згідно п.п.2.1.1.-2.1.3. договору орендодавець зобов`язаний надати орендарю в тимчасове користування власний автомобіль марки Mercedes-Benz S550, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , тип автомобіля: легковий седан, рік випуску: 2007 (далі автомобіль) у технічно справному і працездатному стані. За свій власний рахунок здійснювати усі види технічного обслуговування, необхідні для підтримки автомобіля в технічно справному і працездатному стані. Самостійно і за свій рахунок, здійснювати обов`язкові для власника автомобіля платежі (проходження технічного контролю).

Відповідно до п.п.2.2.1., 2.2.4. договору орендар зобов`язаний здійснювати оплату послуг орендодавця відповідно до розділу 3 цього договору. Компенсувати всі витрати орендодавця, пов`язані з ремонтними роботами автомобіля, які виникли внаслідок його використання орендарем та заміною його запчастин в повному обсязі. На підставі акту виконаних робіт від обслуговуючої компанії орендодавець виставляє рахунок на їх оплату та передає його уповноваженому представнику орендаря.

Орендна плата за наданий автомобіль складає 10 650, 00 грн за один календарний місяць. На підставі акту виконаних робіт орендодавець виставляє рахунок на їх оплату та передає його уповноваженому представнику орендаря. Орендар проводить сплату згідно наданих рахунків у строк десяти банківських днів, з моменту отримання рахунку (п.п.3.1.-3.3. договору).

Згідно із п.7.1. договір набуває чинності з 01.08.2021 та діє до 31.01.2023.

Так, на виконання умов договору позивачем та відповідачем підписані наступні акти наданих послуг: №53 від 31.08.2021 на суму 10 650, 00 грн, №56 від 31.08.2021 на суму 28 320, 23 грн, №57 від 31.08.2021 на суму 20 250, 11 грн, №59 від 30.09.2021 на суму 10 650, 00 грн, №62 від 30.09.2021 на суму 3 100, 02 грн, №65 від 30.09.2021 на суму 10 824,04 грн, №69 від 31.10.2021 на суму 10 650, 00 грн, №72 від 31.10.2021 на суму 12 091,88 грн, №73 від 31.10.2021 на суму 23 471,18 грн, №83 від 30.11.2021 на суму 10 650, 00 грн, №3 від 31.01.2022 на суму 10 650, 00 грн, №7 від 31.01.2022 на суму 5 782, 02 грн, №8 від 31.01.2022 на суму 40 981,49 грн, всього на загальну суму 198 070, 97 грн. Суд зазначає, що вказані акти підписані сторонами без будь-яких зауважень та заперечень і скріплені печатками товариств.

Також позивачем складено та підписано зі своєї сторони наступні акти надання послуг: №89 від 31.12.2021 на суму 10 650, 00 грн, №94 від 31.12.2021 на суму 15 660, 19 грн, №95 від 31.12.2021 на суму 21 000, 30 грн. Вказані акти були направлені відповідачу 07.09.2022 разом з претензією за вих.06/09-2 від 06.09.2022 про сплату заборгованості на суму 245 381,46 грн і отримані 19.09.2022, що підтверджується відомостями з сайту АТ «Укрпошта».

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором щодо повної та своєчасної оплати орендних платежів та компенсації за технічне обслуговування і ремонт орендованого автомобіля за період з 01.08.2021 по 31.01.2022, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 245 381,46 грн основного борг, 51 092,39 грн інфляційних втрат та 5 901,54 грн 3% річних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Приписами ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи підтверджено, що в спірний період відповідач користувався орендованим майном автомобілем марки Mercedes-Benz S550, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , тип автомобіля: легковий седан, рік випуску: 2007, переданим у користування на підставі договору №б/н про оренду автомобіля від 01.08.2021. Вказане відповідачем визнається.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Також у договорі сторони погодили, що відповідач зобов`язаний компенсувати всі витрати орендодавця, пов`язані з ремонтними роботами автомобіля, які виникли внаслідок його використання орендарем та заміною його запчастин в повному обсязі (п.2.2.4. договору).

Так, згідно із п.п.3.1.-3.3. орендна плата за наданий автомобіль складає 10 650, 00 грн за один календарний місяць. На підставі акту виконаних робіт орендодавець виставляє рахунок на їх оплату та передає його уповноваженому представнику орендаря. Орендар проводить сплату згідно наданих рахунків у строк десяти банківських днів, з моменту отримання рахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно розрахунку, який було надано позивачем до матеріалів справи та перевірено судом, за користування приміщенням за період з 01.08.2021 по 31.01.2022 сума заборгованості за орендними платежами становить 63 900, 00 грн, заборгованість з компенсації витрат пов`язаних з ремонтними роботами автомобіля становить 181 481,46 грн, а всього 245 381,46 грн.

Так, відповідач заперечуючи проти позову вказує, що строк оплати за договором не настав, оскільки ним не отримувалися рахунки.

Суд зазначає, що так дійсно сторонами в пункті 3.3. договору погоджено, що орендар проводить сплату згідно наданих рахунків у строк десяти банківських днів, з моменту отримання рахунку.

Водночас суд наголошує, що не виставлення/не направлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем. Ненадання рахунку (рахунку-фактури) не є відкладальною умовою в розумінні приписів ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. Тому наявність або відсутність рахунка - фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити грошові кошти за договором.

За своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є розрахунковим документом, який містить платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 від 07.02.2018 у справі №910/49/17, від 29.04.2020 зі справи № 915/641/19.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Докази вручення відповідачу рахунків у матеріалах справи відсутні, разом з тим у договорі сторонами було погоджено фіксовану вартість оренди автомобіля за календарний місяць (п.3.1. договору) така сама вартість вказувалася у актах наданих послуг, що були надані відповідачу, також в актах наданих послуг вказувалася сума компенсації витрат пов`язаних з обслуговуванням та ремонтними роботами автомобіля, крім цього в актах були зазначені реквізити для оплати.

Враховуючи зазначене посилання відповідача на неотримання рахунків, як на підставу звільнення від сплати заборгованості за договором є необґрунтованими.

Крім цього, відповідно до акту звірки взаєморозрахунків за період 2021 року підписаного між позивачем та відповідачем останній підтвердив станом на 31.12.2021 наявність у нього заборгованості на користь позивача в загальній сумі 19 566 558,24 грн, в тому числі за актами: №53 від 31.08.2021 на суму 10 650, 00 грн, №56 від 31.08.2021 на суму 28 320, 23 грн, №57 від 31.08.2021 на суму 20 250, 11 грн, №59 від 30.09.2021 на суму 10 650, 00 грн, №62 від 30.09.2021 на суму 3 100, 02 грн, №65 від 30.09.2021 на суму 10 824,04 грн, №69 від 31.10.2021 на суму 10 650, 00 грн, №72 від 31.10.2021 на суму 12 091,88 грн, №73 від 31.10.2021 на суму 23 471,18 грн, №83 від 30.11.2021 на суму 10 650, 00 грн, №89 від 31.12.2021 на суму 10 650, 00 грн, №94 від 31.12.2021 на суму 15 660, 19 грн, №95 від 31.12.2021 на суму 21 000, 30 грн.

Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.

Суд розцінює підписання відповідачем акту звірки, як визнання ним основного боргу.

Також як убачається з матеріалів справи 07.09.2022 позивачем було направлено відповідачу претензією за вих.06/09-2 від 06.09.2022 про сплату заборгованості на суму 245 381,46 грн, що підтверджується описом вкладення в цінний рекомендований лист №620 і фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 07.09.2022, яка отримана відповідачем 19.09.2022, що підтверджується відомостями з сайту АТ «Укрпошта».

У вказаній вище претензії позивач вимагав, зокрема, сплатити відповідача заборгованість в сумі 245 381,26 грн у строк не пізніше 16.09.2022.

Так, відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведене вище, оцінивши надані сторонами докази, приймаючи до уваги дату отримання претензії про сплату боргу, суд приходить до висновку, що строк оплати є таким, що настав 19.09.2022.

Що стосується посилань відповідача на те, що долучених до позову копіях актів та рахунках відсутнє посилання на договір про оренду автомобіля від 01.08.2021, суд зазначає, що форма актів сторонами в договорі не погоджувалася, акти складені позивачем у відповідності з вимогами чинного законодавства щодо первинних документів, окрім того вказані акти були підписані відповідачем без зауважень.

Отже, враховуючи вказані вище норми, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума основного боргу в загальному розмірі 245 381,46 грн.

Також у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання позивачем заявлено до стягнення 3% річних у сумі 5 901,54 грн та 51 092,39 грн інфляційних втрат, розрахованих за загальний період з вересня 2021 року по 19.09.2022.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як установлено судом вище строк оплати основного боргу настав 19.09.2022, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат можливо з 20.09.2022.

Враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення 3% річних і інфляційні втрати, які розраховані за загальний період з вересня 2021 року до 19.09.2022, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини Серявін та інші проти України (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 245 381,46 грн основного боргу.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 27 000, 00 грн витрат на правову допомогу..

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1-2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 27 000, 00 грн позивачем долучено до матеріалів справи: копію договору №47/2022 від 22.08.2022 про надання правової допомоги від 22.08.2022 укладеного з адвокатським об`єднанням «Т.О.РУЛ», з додатковою угодою №2 від 22.08.2022, акт приймання-передачі правової допомоги від 20.092022 на суму 27 000, 00 грн, рахунок-фактуру №33 від 20.09.2022 на суму 27 000, 00 грн і платіжне доручення №543 від 20.09.2022 про його оплату, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №4116 та ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1238074 на ім`я адвоката Костинюка О.І.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України ).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Таку правову позицію, щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Судом враховано, що відповідачем не було подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідачем не подавалось.

Стосовно переліку послуг, який визначено в акті приймання-передачі правової допомоги від 20.09.2022 на суму 27 000, 00 грн, суд зазначає, що останні є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а відповідні витрати в розмірі 27 000, 00 грн співмірними зі складністю справи.

Водночас, відповідно до пункту 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати на правову допомогу адвоката пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 21 910,84 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (01030, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 4, ідентифікаційний код 14348681) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРІНФОКОНСАЛТ» (02121, місто Київ, Харківське шосе, будинок 175, ідентифікаційний код 32827159) 245 381 (двісті сорок п`ять тисяч триста вісімдесят одну) грн 46 коп. основного боргу, 3 680 (три тисячі шістсот вісімдесят) грн 73 коп. судового збору та 21 910 (двадцять одну тисячу дев`ятсот десять) грн 84 коп. витрат на правову допомогу.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань