ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2022 р. Справа№ 910/126/20 (910/20923/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гарник Л.Л.

суддів: Остапенка О.М.

Пантелієнка В.О.

секретар судового засідання Ковган О.І.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 14.12.2022

розглянувши апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2022

у справі №910/126/20 (910/20923/20)

за позовом Кам`янської міської ради Дніпропетровської області

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті транспорт групп»

про визнання недійсним правочину в межах справи №910/126/20

за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича, Кам`янської міської ради Дніпропетровської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп»

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/126/20 за заявою Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича та Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" (далі ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп") на стадії ліквідаційної процедури, введеної згідно з постановою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021.

Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулась до суду із позовом до ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті транспорт групп" (далі ТОВ "Сіті транспорт групп") про визнання недійсним укладеного відповідачами договору комісії від 16.03.2016 №1124.

Позов мотивований тим, що укладений боржником договір комісії від 16.03.2016 №1124 є фіктивним, оскільки укладений між заінтересованими особами, пов`язаними відносинами контролю. Також, на думку, позивача, за оспорюваним правочином боржник прийняв зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 у справі №910/126/20 (910/20923/20) відмовлено у задоволенні позову Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ТОВ «Київ Інвест Девелопмент Груп», ТОВ «Сіті транспорт групп» про визнання недійсним правочину.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю обґрунтованості заявлених позовних вимог та факту порушення оспорюваним договором прав та законних інтересів позивача.

Кам`янська міська рада Дніпропетровської області звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 у справі №910/126/20 (910/20923/20), в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву про визнання правочину недійсним у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована нез`ясуванням судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при розгляді справи не досліджені в повному обсязі докази, якими підтверджуються заявлені позовні вимоги, не надана оцінка доводам позивача, в тому числі щодо зацікавленості сторін оспорюваного правочину, обліку переданих боржнику на підставі спірного договору автобусів тощо.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.07.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гарник Л.Л. (головуючий суддя), Доманська М.Л., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Кам`янської міської ради Дніпропетровської області на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 у справі №910/126/20 (910/20923/20), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/126/20 (910/20923/20).

15.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/126/20 (910/20923/20).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2022 Кам`янській міській раді Дніпропетровської області поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження, справу призначено до розгляду.

30.08.2022 від ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене у справі судове рішення - без змін як таке, що є законним та обґрунтованим

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Доманської М.Л., відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2022, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гарник Л.Л. (головуючий суддя), Остапенко О.М., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 справу №910/126/20 (910/20923/20) прийнято до провадження визначеною колегією суддів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 у справі №910/126/20 (910/20923/20) оголошено перерву.

Судове засідання у даній справі у визначений для нього час не розпочалось у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Києві з 12:59 до 14:25.

У зв`язку із знеструмленням електромережі суду з 15:03 до 18:30, що підтверджується актом Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022, копію якого долучено до матеріалів справи, судове засідання у справі №910/126/20 (910/20923/20) не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 для розгляду справи №910/126/20 (910/20923/20) визначено іншу дату.

Згідно з ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2022, від 23.11.2022 у справі №910/126/20 (910/20923/20) у справі оголошувалась перерва.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом судового розгляду у цій справі є позовні вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області про визнання недійсним договору комісії від 16.03.2016 №1124, укладеного між ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" та ТОВ "Сіті транспорт групп".

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 визнано наступні кредиторські вимоги по відношенню до боржника у справі №910/126/20: Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича на суму 59 585,41 грн - вимоги четвертої черги; Кам`янську міську раду Дніпропетровської області на суму 4 116 257,84 грн, з яких 56 767,00 грн - вимоги першої черги, 4 059 490, 84 грн - вимоги четвертої черги; Прокуратуру Дніпропетровської області - на суму 102 330,67 грн, з яких 4204 грн - вимоги першої черги, 98 126,67 грн - вимоги четвертої черги; Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпровський автобусний завод" - на суму 24 004 204 грн, з яких 4204 грн - вимоги першої черги, 24 000 000 грн - вимоги четвертої черги; Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" (далі ТОВ "Сіті Транспорт Груп") - на суму 8 804 204 грн, з яких 4204 грн - вимоги першої черги, 8 800 000 грн - вимоги четвертої черги; Головне управління ДПС у м. Києві - на суму 10 672,25 грн, з яких 4204 грн - вимоги першої черги, 5 773,02 грн - вимоги другої черги, 695,23 грн - вимоги шостої черги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.06.2022 апеляційну скаргу Кам`янської міської ради задоволено частково; ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 у справі № 910/126/20 в частині грошових вимог ТОВ "Сіті транспорт груп" скасовано; прийнято в зазначеній частині нове рішення, яким відмовлено у визнанні грошових вимог ТОВ "Сіті транспорт груп" на суму 8 800 000 грн; стягнуто з ТОВ "Сіті транспорт груп" на користь Кам`янської міської ради 6 306 грн витрат по сплаті судового збору; в решті ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 у справі № 910/126/20 залишено без змін.

Матеріалами справи підтверджується, що 16.03.2016 між ТОВ "Сіті Транспорт Груп" (комітент) та ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" (комісіонер) укладено договір комісії №1124

Відповідно до умов зазначеного договору комісіонер зобов`язався за дорученням комітента здійснити в інтересах останнього продаж товару, перелік, найменування та інші характеристики якого визначено в додатку № 1 до вказаного договору (пункти 1.1, 1.2).

Комітент має право у будь-який час, за власним розсудом, вимагати повернення непроданого товару/одиниці товару на умовах, визначених цим договором (пункт 1.3).

Комітент зобов`язується здійснити поставку товару протягом 90 робочих днів з дати вступлення в дію даного договору (пункт 1.4).

Комісіонер у разі надходження від комітента вимоги про повернення непроданого товару повинен здійснити належну передачу комітенту товару за актом передачі-приймання протягом тридцяти днів з моменту надходження такої вимоги. У разі невиконання вимоги комітента про повернення проданого товару у вказаний строк комісіонер зобов`язаний негайно повернути комітенту повну вартість товару, визначену виходячи з мінімальної ціни продажу товару, зазначену у додатку № 1 до цього договору (пугкт 2.5).

Згідно з додатком № 1 до договору комісії повна вартість 4 одиниць товару, переданого на комісію, складає 8 800 000,00 грн, а саме: автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code Y8АА183 FOС0000322 вартістю 2 200 000 грн; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code Y8АА183 FOС0000319 вартістю 2 200 000 грн; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code Y8АА183 FOС0000340 вартістю 2 200 000 грн; автобус-D ЛАЗ А-183FO WIN code Y8АА183 FOС0000321, вартістю 2 200 000 грн.

17.03.2016 сторонами договору комісії складено акт передачі-приймання товару, зазначенолго у додатку № 1 до договору.

15.02.2019 ТОВ "Сіті Транспорт Груп" звернулося до ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" із вимогою про повернення усієї кількості товару, що перебував на комісії, однак останній повернення товару не здійснив.

У відповіді на вказану вимогу ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп", згідно з листом від 21.02.2019 № 21/02/19, повідомило про відустність можливості виконати умови договору щодо повернення вартості товару або переданих на реалізацію автобусів з фінансових причин.

На підставі встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України (далі ЦК України) та ГК України (далі ГК України), підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597-VIII (далі КУзПБ), який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 КУзПБ).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 КУзПБ та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію КУзПБ, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 КУзПБ є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 КУзПБ та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності КУзПБ, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 КУзПБ слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм ЦК України та ГК України, як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 КУзПБ підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст. 42 КУзПБ, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/126/20 про банкрутство ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" відкрито згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2020, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Разом з тим, оспорюваний договір комісії №1124 укладений 16.03.2016, тобто поза межами трирічного строку від дати відкриття провадження у справі №910/126/20 про банкрутство ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп", з огляду на що застосування до спірних правовідносин положень спеціальної статті 42 КУзПБ не є можливим.

Поряд із цим, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019 року, №910/8357/18 від 28.11.2019 року).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правила визначення особи, що наділяється правом заперечувати/ оспорювати у справі про банкрутство правочин, вчинений боржником, мають свої особливості.

У разі заперечення такого правочину з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ, коло осіб, що наділяються відповідним правом, прямо визначено положеннями частин першої, другої статті 42 цього Кодексу.

Натомість, у разі заперечення такого правочину хоча і у справі про банкрутство, однак з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів (в порядку статті 7 КУзПБ), коло осіб, що наділяються відповідним правом визначається за загальним правилом, яке визначає передумови звернення до суду за захистом порушеного права (стаття 15, 16 ЦК України, стаття 4, 41, 45 ГПК України).

Згідно зі статтею 1 КУзПБ матеріально-правовий статус кредитора у справі про банкрутство у розумінні цього Кодексу, що є і учасником, і стороною у справі про банкрутство, що обумовлений та визначається наявністю вимог щодо грошових зобов`язань до боржника, формалізується відповідною ухвалою суду про визнання цих вимог, з винесенням якої кредитор наділяється відповідними правами у справі про банкрутство, що презюмуються та випливають з цього матеріально-правового статусу та визначені, зокрема статями 45, 48, 52, 64 КУзПБ (право брати участь у прийнятті рішень на зборах кредиторів, заперечувати вимоги іншого кредитора, отримувати задоволення вимог до боржника за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута тощо) (висновки Верховного Суду в постанові від 16.07.2020 у справі №910/4475/19, пункти 56.14-56.17).

Поряд з цим матеріально-правовий зв`язок кредитора з боржником, що обумовлюється як в межах, так і поза межами справи про банкрутство наявністю вимог кредитора щодо грошових зобов`язань до боржника, а тому не вимагає їх формалізації у справі про банкрутство, наділяє кредитора статусом заінтересованої особи у розумінні наведених положень статей 3, 13, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України (пункти 7.8-7.10) з правом на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненого боржником, однак стороною якого цей кредитор не є, а також відповідними процесуальними правами (статті 4, 41, 42, 45, 46 ГПК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 19.07.2022 у справі №904/6251/20(904/313/21).

З урахуванням наведеного, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2021 у даній справі визнані грошові вимоги Кам`янської міської ради Дніпропетровської області до ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" у розмірі 4 116 257,84 грн, то позивач - Кам`янська міська рада Дніпропетровської області виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним як кредитор ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп".

Таким чином, позивачем, як конкурсним кредитором у справі, тобто заінтересованою особою, доведено в установленому законом порядку факт порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору, відтак останній має право на звернення із відповідним позовом до відповідачів у межах даної справи про банкрутство, а обраний позивачем спосіб захисту своїх прав конкурсного кредитора не суперечить вимогам чинного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених в договорі комісії (ч. 1 ст. 1012 ЦК України).

Відповідно до пункту 4.1 оспорюваного договору комісії від 16.03.2016 №1124 за виконання доручення комітент виплачує комісіонеру винагороду в розмірі суми, що перевищує мінімальну ціну продажу товару, зазначену у додатку до вказаного договору.

Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства та договору комісії слідує, що останній є оплатним договором.

Як встановлено, на виконання спірного договору комісії 17.03.2016 сторонами складено акт передачі-приймання транспортних засобів, зазначених у додатку № 1 до цього договору.

Між тим, матеріали справи не містять доказів передачі боржнику будь-яких супровідних документів, які є підставою для внесення подальших змін до реєстраційних документів і з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

За відсутності у боржника вказаних документів унеможливлюється виконання договору комісії та отримання обумовленої цим договором комісійної плати.

У той же час, оцінка обставин справи з приводу доцільності укладення вказаного договору комісії потребує урахування тої обставини, що боржник не є суб`єктом господарювання, який здійснює торговельну діяльність у сфері оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами.

Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності у боржника умов для зберігання вищезазначених транспортних засобів, а також прийняття їх на баланс боржника як активів, утримуваних для продажу, та відображення цих даних в документах фінансової звітності.

Наведені обставини свідчать про неспроможність виконання ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" договору комісії, сторони якого, з урахуванням встановлених обставин справи, не могли цього не розуміти.

У цьому зв`язку підлягає урахуванню та обставина, що станом на дату укладення вказаного договору від 16.03.2016 №1124 у боржника існувало зобов`язання щодо відшкодування Кам`янській міській раді Дніпропетровської області збитків, завданих використанням ним земельної ділянки за період з 01.01.2014 по 30.06.2016 у розмірі 1 187 070,27 грн, присуджених до стягнення згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2017 у справі №904/950/17.

Отже, маючи зобов`язання принаймні перед Кам`янською міською радою Дніпропетровської області, ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" прийняло на себе додаткові зобов`язання на суму 8 800 000 грн внаслідок укладення та невиконання оспорюваного договору комісії.

При цьому, колегія суддів враховує, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

До того ж підлягає урахуванню те, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" та ТОВ "Сіті транспорт групп" є місто Київ, Бульвар Вацлава Гавела, будинок 6, а єдиним засновником (учасником) ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" та одним із засновників ТОВ "Сіті транспорт групп" значиться громадянин Росії ОСОБА_1 .

Згідно з підпунктом 14.1.159 Податкового кодексу України пов`язані особи - це юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови чи економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, і які відповідають будь-якій із перерахованих у цьому ж підпункті ознак.

Приймаючи до уваги, що засновником ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" та співзасновником ТОВ "Сіті транспорт групп" виступає одна й та же особа, суд вважає цілком обґрунтованими твердження позивача про необхідність врахування даної обставини при наданні оцінки щодо добросовісності та розумності дій сторін при укладенні ними спірного договору комісії.

З наведених підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що укладення спірного договору спрямовано на необґрунтоване збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" всупереч власним фінансовим інтересам.

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника,пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21).

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети договору достеменно переконатись про наявність спроможності на виконання ним зобов`язання за цим договором, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, судом встановлено, що ТОВ "Сіті транспорт групп" як комітент за оспорюваним договором комісії від 16.03.2016 №1124 тривалий строк не вчиняв дії, спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад, щодо пред`явлення претензій про виконання договору комісії чи подання відповідного позову до суду, не вжив будь-яких заходів з метою розшуку обумовлених договром комісії транспортних засобів, і лише 15.02.2019 звернувся до ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" із вимогою про повернення усієї кількості товару, що перебував на комісії ТОВ "Сіті транспорт групп" згідно з оспорюваним договором.

Вищенаведене свідчить про те, що договір комісії від 16.03.2016 №1124 не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп", заявленої під час проведення його процедури банкрутства.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать про те, що укладений ТОВ "Київ Інвест Девелопмент Груп" договір комісії від 16.03.2016 №1124 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Внаслідок укладення такого договору боржник додатково прийняв на себе обов`язки, у зв`язку з чим виконання ним грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково чи повністю стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору Кам`янській міській раді Дніпропетровської області.

З наведених підстав позовні вимоги про визнання договору комісії від 16.03.2016 №1124 недійсним підлягають задоволенню.

Місцевий господарський суд наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає скасуванню внаслідок порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного судового рішення.

Доводи ТОВ "Сіті транспорт групп", викладені у відзиві на апеляційну скаргу, з урахуванням мотивів цієї постанови, до уваги не беруться як такі, що не узгоджуються з встановленими обставинами справи та не впливають на результат розгляду справи.

Відповідно до ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду - скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Кам`янська міська рада Дніпропетровської області у позовній заяві та в апеляційній скарзі зверталось з вимогою про стягнення з відповідачів судових витрат.

Відповідні вимоги підлягають задоволенню в порядку статті 129 ГПК України щляхом стягнення з відповідачів витрат позивача, пов`язаних із сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2022 у справі №910/126/20 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Кам`янської міської ради Дніпропетровської області задовольнити.

Визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київ Інвест Девелопмент Груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" договір комісії від 16.03.2016 №1124.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання позову, у розмірі 2 102 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті транспорт групп» на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання позову, у розмірі 2 102 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Девелопмент Груп» на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 153 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті транспорт групп» на користь Кам`янської міської ради Дніпропетровської області витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 153 грн.

Видачу відповідних наказів із зазначенням реквізитів сторін доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.01.2023.

Головуючий суддя Л.Л. Гарник

Судді О.М. Остапенко

В.О. Пантелієнко