ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2022 р. м. Київ Справа № 911/3586/21

Розглянувши матеріали справи за позовом Фурсівської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп»

прo скасування права постійного користування та повернення земельної ділянки

Суддя А.Ю. Кошик

При секретарі судового засіданні Фроль В.В.

За участю представників:

позивача: Бобрик О.В.

відповідача: Войцеховський М.Ю.

Обставини справи:

Господарським судом Київської області розглядається справа за позовом Фурсівської сільської ради (надалі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» (надалі відповідач) прo скасування права постійного користування та повернення земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі № 911/3586/21 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2022 року.

У підготовчому засіданні 25.01.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.01.2022 року підготовче засідання відкладено на 10.02.2022 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі № 911/3586/21 та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.02.2022 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.04.2022 року повідомлено учасників справи, що судове засідання, призначене на 24.02.2022 року, не відбулося. Розгляд справи № 911/3586/21 призначено на 12.05.2022 року.

У судовому засіданні 12.05.2022 року оголошено перерву на 17.05.2022 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.05.2022 року розгляд справи № 911/3586/21 перенесено на 07.06.2022 року.

У судовому засіданні 07.06.2022 року оголошено перерву на 16.06.2022 року.

У судовому засіданні 16.06.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Розгляд справи відкладався на 16.08.2022 року.

В судовому засіданні 16.08.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 16.08.2022 року судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Фурсівською сільською радою подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» прo скасування права постійного користування та повернення земельної ділянки. Зокрема, позивач просить:

- скасувати державну реєстрацію речових прав, права постійного користування земельною ділянкою площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003, яка знаходиться в с. Великополовецьке, Сквирського району Київської області, зареєстрованого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп», з одночасним припиненням за ним права постійного користування земельною ділянкою площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003, яка знаходиться в с. Великополовецьке Сквирського району Київської області.

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» (код 25295152) повернути Фурсівській сільській раді Білоцерківського району Київської області (код 04363225) земельну ділянку водного фонду площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003, яка знаходиться в с. Великополовецьке Сквирського району Київської області.

Як зазначає позивач, 13.08.2021 року Фурсівською сільською радою Білоцерківського району Київської області було здійснено моніторинг використання майна комунальної власності. За результатами моніторингу було виявлено, що земельна ділянка водного фонду площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером 124081201:01:090:0003, яка належить на праві комунальної власності Великополовецькій сільській раді Сквирського району Київської області (правонаступник Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області) знаходиться на праві постійного користування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп», про що зроблений відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У зв`язку з цим, Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області звернулася з листом від 17.08.2021 року № 1234/02-14 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» з проханням надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою водного фонду площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб з кадастровим номером :01:090:0003 в тому числі: копію Державного акта на право користування землею, виданого виконавчим комітетом Сквирської районної ради від 01.04.1979 року серії Б № 027527 та копію витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.11.2018 року НВ-018.

У відповідь на вищевказаний лист Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» повідомило, що земельна ділянка водного фонду, площею 50,0 га виділена виконкомом обласної ради депутатів трудящих під будівництво рибного господарства за рахунок болотних земель в заплаві р. Собот Сквирського району. В 1978 році проектною конторою головного управління рибного господарства внутрішніх водойм УРСР розроблений техно-робочий проект на будівництво нагульного ставка. В 1979 році на земельну ділянку виданий Державний акт на право постійного користування землею Б № 027527. Також у даному листі зазначено, що земельна ділянка ТОВ «Сквираплемрибгосп» не використовується, так як Великополовецька сільська рада не дала дозволу на будівництво ставка.

Крім того, Товариством з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» було надано довідку про те, що на базі Білоцерківського рибокомбінату (Сквирський рибгосп був підрозділом) було створено Білоцерківське державне виробниче сільськогосподарське підприємство (наказ № 98 від 20.06.1996 року по Міністерству рибного господарства), яке було реструкторизоване 25.11.1998 року (наказ 5-25-6/483 від 25.11.1998 року по Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Київській області на окремі структурні підрозділи: Білоцерківське сільськогосподарсько-рибоводне господарство; Таращанське сільськогосподарсько-рибоводне господарство; Сквирське сільськогосподарсько-рибоводне господарство.

Сквирське сільськогосподарсько-рибоводне господарство з 12.08.1999 року перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Сквирасільрибгосп» (наказ № 5-25-7/15 від 12.08.1999 року). Відкрите акціонерне товариство «Сквирасільрибгосп» перетворено у Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» (рішення загальних зборів учасників № 16 від 31.01.2012 року).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» до листа від 06.09.2021 року № 29 було додано також копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права про те, що 06.12.2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою водного фонду площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003.

Підставою для реєстрації права постійного користування земельною ділянкою водного фонду площею 31,9347 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003 слугували: Державний акт на право користування землею, серія та номер Б № 027527, виданий 01.04.1979 року, видавник: виконавчий комітет Сквирської районної ради; витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-018, виданий 30.11.2018 року, видавник: Відділ у Сквирському районі Головногоуправління Держгеокадастру у Київській області.

Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» не має права постійного користування земельною ділянкою водного фонду площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003, яка належить Фурсівській сільській об`єднаній територіальній громаді на праві комунальної власності, у зв`язку з тим, що таке підприємство не може мати землю на праві постійного користування.

Відповідно до ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Пунктом 6 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 Земельного кодексу України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» зареєструвало право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі Державного акту на право користування землею, виданого Сквирському рибгоспу Білоцерківського рибокомбінату с. В.Половецьке Сквирського району Київської області Української Радянської Соціалістичної республіки виконавчим комітетом районної Ради депутатів трудящих 1979 року, посилаючись на те, що є правонаступником вказаного державного підприємства.

Однак, позивач стверджує, що право Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» на постійне користування земельними ділянками водного фонду в порядку правонаступництва досліджувалось Господарськими судами у справі № 22/045-10 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Земельна біржа України» до Сквирської районної державної адміністрації Київської області та Відкритого акціонерного товариства «Сквирасільрибгосп» про зобов`язання вчинити дії, та зустрічним позовом Відкритого акціонерного товариства «Сквирасільрибгосп» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Земельна біржа України» та Сквирської районної державної адміністрації Київської області про визнання права власності.

У наведеній справі постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2010 року у справі № 22/045-10 за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 24.03.2010 року у справі № 22/045-10, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 23.02.2011 року у справі № 22/045-10, зазначено, що відповідно п. 3 ч. 1 статті 27 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.92 р., чинного на момент утворення ВАТ «Сквирасільрибгосп» внаслідок перетворення Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства, право користування земельною ділянкою припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.

Приписами статті 37 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР та чинної на той час статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні» встановлювалося, що юридична особа припиняє свою діяльність шляхом ліквідації чи реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення).

Як вбачається з матеріалів справи № 22/045-10, в ході розгляду спору встановлено, що згідно з п. 1.4. Статуту Відкритого акціонерного товариства «Сквирасільрибгосп» створене внаслідок перетворення Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства у Відкрите акціонерне товариство «Сквирасільрибгосп», і є його правонаступником.

Таким чином, в розрізі вимог п. 3 ч. 1 статті 27 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992 року) реорганізація сільськогосподарського рибоводного господарства шляхом перетворення у ВАТ «Сквирасільрибгосп» є юридичним фактом для припинення його права на користування земельною ділянкою.

Згідно вимог ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Статтею 23 цього Кодексу передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються місцевими радами.

Однак, Державний акт на право постійного землекористування ВАТ «Сквирасільрибгосп» у встановленому порядку не оформив.

В зв`язку з цим Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Земельний кодекс України (в редакції від 13.03.1992 року) так і Земельний кодекс України (в редакції від 25.10.2001 року) не передбачають таких підстав виникнення (набуття) права користування землею як правонаступництво стосовно майнових прав та обов`язків реорганізованого (ліквідованого) підприємства-землекористувача.

З огляду на наведені обставини, позивач заперечує факт переходу до ТОВ «Сквирасільрибгосп» права користування спірними земельними ділянками в порядку правонаступництва стосовно прав та обов`язків Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства.

Позивач стверджує, що після реорганізації Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп», останнє не набуло у встановленому законом порядку права на користування спірними земельними ділянками, Державні акти на право користування спірними земельними ділянками в установленому порядку не оформило. Відповідно відсутні правові підстави для набуття права постійного користування ВАТ «Сквирасільрибгосп».

При цьому, Господарський суд Київської області у своєму рішенні від 24.03.2010 року у справі № 22/045-10 посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 N 5-рп/2005, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди до 01.01.2005 року та зазначає, що переоформлення суб`єктами права державних актів на право постійного користування земельними ділянками не є їх обов`язком, а є дією, що вчиняється добровільно і на власний розсуд.

Однак, Київський апеляційний господарський суд та Вищий господарський суд такий висновок Господарського суду Київської області визнав помилковим, прийнятим внаслідок невірного застосування Рішення Конституційного Суду України з огляду на наступне.

Згідно вимог статті 92 Земельного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи.

Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року N 5-рп/2005 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою громадянами або юридичними особами, які мають у постійному користування земельні ділянки, але за цим кодексом не можуть мати їх на такому праві, на право власності або право оренди до 01.01.2005 року, а також в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

Однак, у статті 141 Земельного кодексу України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Відповідно до частини 4 статті 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Відповідно до частини 4 статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Але, 06.12.2018 року всупереч діючому законодавству Товариством з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою водного фонду загальною площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровий номер :01:090:0003.

Підставою для реєстрації права постійного користування земельною ділянкою у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено - Державний акт на право користування землею, серія та номер: Б № 027527, виданий 01.04.1979 року, видавник: виконавчий комітет Сквирської районної ради.

Фурсівська сільська рада вважає дії відповідача незаконними та такими, що порушують права Фурсівської сільської об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Великополовецька сільська рада є припинена з 07.07.2021 року і Фурсівська сільська об`єднана територіальна громада, представницьким органом якої є Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області, є новоствореним органом місцевого самоврядування.

У зв`язку з проведенням у 2020 році децентралізації та реформи адміністративно-територіального устрою, Великополовецька територіальна громада Сквирського району Київської області ввійшла до складу Фурсівської сільської територіальної громади Білоцерківського району Київської області. Відповідно, повноваження (права та обов`язки) Великополовецької сільської ради перейшли за правонаступництвом до Фурсівської сільської ради.

У зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» безпідставно зареєструвало право постійного користування земельною ділянкою водного фонду, Фурсівська сільська рада Білоцерківського району Київської області має право витребувати земельну ділянку з кадастровим номером :01:090:0003.

У зв`язку з тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» зареєструвало у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:090:0003 на підставі Державного акту на право користування землею серія Б № 027527 від 01.04.1979 року, який не може бути підставою для реєстрації права постійного користування земельною ділянкою водного фонду, припиняється також право постійного користування шляхом скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб з кадастровим номером: :01:090:0003.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, в якому позовні вимоги заперечував, зазначив, що 18.11.1967 року Виконавчим комітетом Київської обласної Ради депутатів трудящих було прийнято рішення № 850 про відведення Сквирському рибгоспу Білоцерківського рибокомбінату земельної ділянки площею 50,0 га під будівництво рибного господарства в с. Великополовецьке в заплаві р. Собот. У 1978 році проектною конторою головного управління рибного господарства внутрішніх водойм УPCP розроблений техно-робочий проект на будівництво нагульного ставка.

01.04.1979 року Виконавчим комітетом Сквирської районної ради Сквирському рибгоспу Білоцерківського рибокомбінату видано Державний акт на право користування землею, серія та номер: Б №027527.

20.06.1996 року на базі Білоцерківського рибокомбінату було створено Білоцерківське державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство (наказ Міністерства рибного господарства № 98).

25.11.1998 року Білоцерківське державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство було реструктуризоване на окремі структурні підрозділи: 1) Білоцерківське сільськогосподарсько-рибоводне господарство; 2) Таращанське сільськогосподарсько-рибоводне господарство; 3) Сквирське сільськогосподарсько-рибоводне господарство (наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області №5-25-6/483 від 25.11.1998 року).

12.08.1999 року Сквирське сільськогосподарсько-рибоводне господарство було перетворено у ВАТ «Сквирасільрибгосп» (наказ Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській області №5-25-7/15 «Про перетворення Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства у відкрите акціонерне товариство»).

18.08.1999 року Сквирською районною державною адміністрацією було видано свідоцтво серії А00 №095978 про державну реєстрацію ВАТ «Сквирасільрибгосп».

14.02.2012 року ВАТ «Сквирасільрибгосп» було реорганізовано у ТОВ «Сквираплемрибгосп», про що було внесено запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

03.12.2018 року відповідач, як правонаступник ВАТ «Сквирасільрибгосп» та Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства, зареєстрував на підставі Державного акта Б №027527 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:090:0003 площею 31,9346 га.

Щодо тверджень позивача, що реорганізація Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства шляхом перетворення у ВАТ «Сквирасільрибгосп» є юридичним фактом для припинення права користування земельною ділянкою в розрізі вимог п. 3 ч. 1 статті 27 Земельного кодексу України (в редакції від 13.03.1992 року), про що зазначив Київський апеляційний господарський суд у постанові від 14.12.2010 року у справі №22/045-10, відповідач зазначив про безпідставність посилання позивача на рішення судів у справі № 22/045-10, оскільки спірна земельна ділянка не була предметом спору у вказаній справі, а тому обставини, встановлені у ній судами, не мають значення для розгляду даної справи № 911/3586/21.

При цьому, відповідач також зауважив, що за правилами ч. 5 ст. 27 Земельного кодексу України 1990 року припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки.

Ураховуючи, що Великополовецькою сільською радою народних депутатів Сквирського району Київської області не було прийнято рішення про припинення права користування спірною земельною ділянкою, яка була надана Сквирському сільськогосподарському рибоводному господарству, у зв`язку з припиненням діяльності такого підприємства, право користування спірною земельною ділянкою не припинилося та перейшло до ВАТ «Сквирасільрибгосп» як до правонаступника.

Аналогічного підходу в застосуванні п. 3 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України 1990 року дотримується Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі №686/3993/17, від 02.08.2018 року у справі №911/2726/17).

Відповідач також звертає увагу суду, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. Коли відбувається припинення особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою, передбачені підпунктом 3 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України 1990 року та підпунктом «в» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають (постанова Верховного Суду від 15.11.2021 року у справі № 906/620/19).

Отже, право Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства на постійне користування спірною земельною не припинялося у момент припинення його діяльності в силу реорганізації.

ВАТ «Сквирасільрибгосп» є правонаступником Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства, що підтверджується наказом Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській області №5- 25-7/15 від 12.08.1999 року, згідно з п.1. якого Сквирське сільськогосподарське рибоводне господарство перетворено у ВАТ «Сквирасільрибгосп», а також статутом ВАТ «Сквирасільрибгосп», у п.3.3. якого зазначено, що воно є правонаступником Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства.

У свідоцтві про власність №2 від 22.02.2000 року, виданому Регіональним відділенням Фонду держаного майна України по Київській області, зазначено, що ВАТ «Сквирасільрибгосп» є правонаступником прав та обов`язків Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства.

У свою чергу, 05.10.2011 року загальні збори ВАТ «Сквирасільрибгосп» вирішили припинити діяльність ВАТ «Сквирасільрибгосп» шляхом його перетворення у ТОВ «Сквираплемрибгосп».

14.02.2012 року державний реєстратор Сквирської районної державної адміністрації Київської області Гурська Людмила Іванівна провела державну реєстрацію припинення ВАТ «Сквирасільрибгосп» в результаті реорганізації (запис №7000584) та одночасно реєстрацію створення нової юридичної особи - ТОВ «Сквираплемрибгосп», шляхом перетворення (номер запису 0000958).

Таким чином, відповідач є правонаступником Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства та ВАТ «Сквирасільрибгосп» (про що зазначено в Статуті ТОВ «Сквираплемрибгосп») та відповідно.

Згідно з ч. 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» (у редакції, станом на момент проведення реорганізації Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства) при перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства.

У свою чергу, відповідно до ст. 108 Цивільного кодексу України (в редакції станом на момент реорганізації ВАТ «Сквирасільрибгосп») у разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов`язки попередньої юридичної особи.

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент (п.37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 910/5953/17).

При універсальному правонаступництві, зважаючи на відсутність повної визначеності у складі майна, правонаступник спрямовує свою волю не на набуття окремих прав або обов`язків, а на набуття усієї їх сукупності. В результаті він вступає навіть в такі правовідносини, про існування яких міг не знати (постанова Касаційного господарського суду від 31.05.2018 року у справі № 910/1879/17).

Позивачем до позовної заяви не надано доказів того, що право постійного користування спірною земельною ділянкою було припинено станом на момент реорганізації Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства або ВАТ «Сквирасільрибгосп» і що таке право не перейшло до відповідача.

Отже, відповідач є належним правонаступником усіх прав та обов`язків Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства, у тому числі, права постійного користування спірною земельною ділянкою, оформленого на підставі Державного акту.

Також відповідач зазначив про безпідставність тверджень позивача, що припинення діяльності ВАТ «Сквирасільрибгосп» шляхом реорганізації у ТОВ «Сквираплемрибгосп» є підставою для припинення права користування спірною земельною ділянкою в розрізі положень п. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України.

Крім того, відповідач зауважив також про суперечливість тверджень позивача, що дії відповідача щодо державної реєстрації права постійного користування спірною земельною ділянкою є незаконними з огляду на вимоги ст. 83 Земельного кодексу України, згідно якої землі водного фонду належать до земель комунальної власності та не можуть передаватись у приватну власність. Зокрема, відповідач наголошує на безпідставності твердження позивача про перебування спірної земельної ділянки у власності, оскільки має місце відносини постійного користування і земельна ділянка залишається у комунальній власності.

В цій частині відповідач наголошує, що право приватної власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою є різними правовими титулами з різними режимами правового регулювання. Відповідач зареєстрував за собою право постійного користування спірною земельною ділянкою, яка залишається у комунальній власності, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-21 від 13.08.2021 року. Чинним законодавством України не передбачено заборони передання земельної ділянки водного фонду у постійне користування.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.09.2005 року №5-рп/2005 визнав неконституційним, зокрема, положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди юридичних осіб, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але відповідно до норм Земельного кодексу України не можуть мати їх на такому праві - без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Застосовуючи Рішення для вирішення спору у справі № 906/620/19 Верховний Суд зробив висновок, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду. Верховний Суд також дійшов висновку, що право постійного користування землею, яке виникло в суб`єкта господарювання до набрання чинності Земельним кодексом України - 01 січня 2002 року, продовжує зберігатися у подальшому, а отже, може переходити від підприємства до його правонаступника навіть якщо чинне законодавство вже не передбачає підстав для набуття права постійного користування землею для такої особи (постанова Верховного Суду від 15.11.2021 р. у справі № 906/620/19).

Отже, за відповідачем, як за правонаступником, залишається право постійного користування спірною земельною ділянкою незважаючи на те, що таке право не було переоформлено в інший правовий титул.

У відповіді на відзив позивач заперечував наведені відповідачем доводи, посилаючись на наявність у нього права на витребування майна земельної ділянки комунальної власності. Також позивач стверджує про неправомірність заволодіння відповідачем спірною земельною ділянкою з тих же підстав, що наведені в позові. По суті викладених у відзиві обставин позивачем нових пояснень не надано.

У запереченні на відповідь на відзив відповідач наголошує, що спірна земельна ділянка не була предметом розгляду у справі № 22/045-10, на яку посилається відповідач, тому встановлені в ній обставини не можуть бути застосовані в розумінні ст. 75 Господарського процесуального кодексу Українияк преюдиційні.

Відповідач надав додаткові доводи з приводу правонаступництва, зокрема, збереження ідентифікаційного коду Сквирського сільськогосподарського рибоводного господарства 25295152, як під час перетворення у ВАТ «Сквирасільрибгосп» (), так і під час перетворення у ТОВ «Сквираплемрибгосп» (), що свідчить про перереєстрацію підприємства у зв`язку з реорганізацією, існування правонаступника, та відсутність факту виключення підприємства з ЄДРПОУ у зв`язку з припиненням.

В ході розгляду спору судом розглянуто доводи позивача та заперечення відповідача, досліджено надані сторонами докази та встановлено наступні обставини.

03.12.2018 року відповідач, як правонаступник ВАТ «Сквирасільрибгосп» та Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства, зареєстрував на підставі Державного акта Б №027527 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:090:0003 площею 31,9346 га.

Перетворення Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп» відбулось у 1999 року, перетворення ВАТ «Сквирасільрибгосп» у ТОВ «Сквираплемрибгосп» відбулось у 2011 році.

Як вбачається з наявних у справі доказів, згідно з наказом РВ ФДМУ від 12.08.1999 року № 5-25-7/15 перетворення Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп» відбувалось на підставі Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі», Порядку перетворення у процесі приватизації державних, орендних підприємств і підприємств із змішаною формою власності у відкриті акціонерні товариства, затвердженого Постановою Кабінету Мінвістрів України від 11.09.1996 року № 1099 та планом приватизації майна Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства, тобто в процесі приватизації.

Верховний Суд у постанові від 15.11.2021 року у справі № 906/620/19 зазначив, що приписи наведених у пп. 3 ч. 1 ст. 27 Земельного кодексу України (у редакції станом на 1999 рік) та пп. «в» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підстав слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 01.02.2022 року у справі № 906/710/19.

Стаття 37 Цивільного кодексу УРСР 1963 (у редакції станом на 1999 рік) як одну з форм припинення юридичної особи визначала реорганізацію шляхом: злиття, поділу або приєднання (ч. 1). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов`язки) переходить до новостворених юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов`язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію (ч. 2).

Крім того, слід звернути увагу, що згідно зі ст. 37 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР було передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Відповідна норма не містить поняття перетворення.

Стаття 34 Закону України «Про підприємства в Україні» в редакції, станом на момент перетворення, регулювала умови ліквідації і реорганізації підприємства, а не визначала моменту та підстав його припинення.

Розширення наведеного в ст. 37 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР поняття припинення юридичної особи з посиланням на ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні», є довільним тлумаченням норм чинного законодавства.

Одночасно стаття 34 Закону України «Про підприємства в Україні» (в аналогічній редакції) додатково визначала одним із способів реорганізації юридичної особи також перетворення та одночасно передбачала, що у разі реорганізації шляхом перетворення до підприємства, яке виникло, переходять усі майнові права і обов`язки колишнього підприємства. Також за змістом цієї норми підприємство вважається реорганізованим або ліквідованим з моменту виключення його з державного реєстру України.

Зі змісту статті 8 Закону України «Про підприємництво» (в аналогічній редакції) вбачається, що у разі зміни організаційно-правової форми підприємства, а також форми власності здійснюється перереєстрація підприємства, тоді як у разі ліквідації проводиться скасування державної реєстрації підприємства шляхом виключення його з державного реєстру.

Закон України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на час прийняття РВ ФДМУ від 12.08.1999 року № 5-25-7/15) регулював правові, економічні та організаційні основи приватизації підприємств загальнодержавної, республіканської (Республіки Крим) та комунальної власності з метою створення багатоукладної соціально орієнтованої ринкової економіки України, ст. 1 якого визначено, що приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Згідно із ч. 6 ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» створене акціонерне товариство є правонаступником приватизованого підприємства.

Законом України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» (у редакції, чинній на час прийняття РВ ФДМУ від 12.08.1999 року № 5-25-7/15) визначалися особливості правового регулювання приватизації державного майна в агропромисловому комплексі та у ст. 1 передбачалося, що згідно з цим Законом здійснюється приватизація майна підприємств, що перебувають у загальнодержавній, республіканській (Автономної Республіки Крим) та комунальній власності, для яких основними видами діяльності є виробництво сільськогосподарської продукції, продукції рибного та лісового господарства, їх переробка і реалізація, виконання робіт і надання послуг сільськогосподарським товаровиробникам.

У ст. 5 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» передбачено спосіб приватизації майна та встановлено, що приватизація майна радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється шляхом перетворення їх у колективні сільськогосподарські підприємства або у відкриті акціонерні товариства за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених).

За змістом ст. 12 Закону України «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» приватизація майна рибних господарств (рибокомбінатів, рибоводно - меліоративних станцій, нерестово - виросних рибницьких господарств), які спеціалізуються на вирощуванні рибопосадкового матеріалу та товарної риби у ставках, басейнах, лиманах та інших внутрішніх водоймах, здійснюється шляхом перетворення їх у колективні господарства або у відкриті акціонерні товариства на умовах, передбачених статтями 5, 6 і 7 цього Закону. При цьому повинні забезпечуватися технологічна єдність виробництва та цілісність майнових комплексів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.09.1996 року № 1099 з метою впорядкування створення акціонерних товариств у процесі приватизації затверджено Порядок, яким визначено процедуру перетворення у процесі приватизації державних, орендних підприємств і підприємств із змішаною формою власності у відкриті акціонерні товариства (п. 1 Порядку).

Відповідно до п. 6 Порядку (у редакції, чинній на час прийняття РВ ФДМУ наказу від 12.08.1999 року № 5-25-7/15) з моменту державної реєстрації відкрите акціонерне товариство стає правонаступником прав і обов`язків підприємства, що приватизується.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів внесення до державного реєстру запису про припинення Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства шляхом ліквідації з одночасним виключенням його з державного реєстру, зі змісту наказу РВ ФДМУ від 12.08.1999 року № 5-25-7/15 також не вбачається вжиття ліквідаційних заходів.

Таким чином, мала місце саме перереєстрація юридичної особи внаслідок зміни форми власності і організаційно-правової форми підприємства у зв`язку з приватизацією його цілісного майнового комплексу.

Отже, зміна організаційно-правової форми державного підприємства у процедурі приватизації не мала наслідком припинення його діяльності, а мала таким наслідком його реорганізацію (з перереєстрацією) з набуттям правонаступником - ВАТ «Сквирасільрибгосп» прав та обов`язків приватизованого Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства.

Положення підпункту 3 частини 1 статті 27 Земельного кодексу України у редакції станом на момент приватизації Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства та підпункту «в» частини 1 статті 141 ЗК України пов`язують припинення права постійного користування земельною ділянкою виключно з припиненням діяльності державного підприємства, що не відбулося у даному випадку.

Враховуючи, що у серпні 1999 року Сквирське сільськогосподарсько-рибоводне господарство в ході приватизації було перетворено у ВАТ «Сквирасільрибгосп» і є правонаступником прав та обов`язків Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства, у той час як право користування земельною ділянкою слідувало за приватизованим відповідачем майном в силу законодавчо визначених особливостей приватизації цілісного майнового комплексу державного підприємства.

Також суд зауважує, що відповідно до ст. 27 Земельного кодексу України в редакції на момент перетворення у 1999 році Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп», було передбачено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі, зокрема, 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.

В той же час, відповідною нормою ст. 27 Земельного кодексу України передбачено, що припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 5-9 частини першої цієї статті, в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку.

Однак, позивачем не надано доказів припинення права користування землею у відповідності до встановленого ст. 27 Земельного кодексу України в редакції на момент перетворення у 1999 році Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп», порядку.

Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент реєстрації відповідачем права постійного користування, було визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»;

ґ) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

З огляду на зміст наведеної ст. 92 Земельного кодексу України, відповідна норма регулює умови набуття права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності. Тобто застосовується до правовідносин з набуття права постійного користування землею під час дії відповідної норми. При цьому, така норма визначає умови саме набуття права постійного користування і не містить застережень щодо можливості мати таке право.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою на момент реєстрації відповідачем права постійного користування, були визначені ст. 141 Земельного кодексу України, однак позивачем в обгрунтування позовних вимог не наведено визначених ст. 141 Земельного кодексу України підстав припинення права користування земельною відповідача.

Згідно з розділом X Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції станом на момент реєстрації відповідачем права постійного користування, чітко визначено, що положення пункту 6 розділу X (що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них) втрачають чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в частині зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення на підставі Рішення Конституційного Суду № 5-рп/2005 від 22.09.2005 року.

Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України від 2001 року через відсутність встановленого порядку переоформлення права власності або оренди та унеможливлення безоплатного проведення робіт із землеустрою і виготовлення технічних матеріалів та документів для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою на право власності або оренди в строки, визначені цим Кодексом, суперечить положенням ч. 4 ст. 13, ч. 2 ст. 14, ч. 3 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України.

При цьому Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. Таким чином, документ, яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державний акт на право постійного користування землею), виданий відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсним та залишається чинним.

Підставою для реєстрації права постійного користування земельною ділянкою у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначено - Державний акт на право користування землею, серія та номер: Б № 027527, виданий 01.04.1979 року, видавник: виконавчий комітет Сквирської районної ради.

Таким чином, відповідач, який набув права постійного користування земельною ділянкою на підставі Державного акту на право користування землею, серія та номер: Б № 027527, виданого 01.04.1979 року, як правонаступник прав та обов`язків Сквирського сільськогосподарсько-рибоводного господарства у ВАТ «Сквирасільрибгосп» відбулось у 1999 року та перетворення ВАТ «Сквирасільрибгосп» у ТОВ «Сквираплемрибгосп» відбулось у 2011 році, правомірнот зареєстрував право постійного користування земельною ділянкою площею 31,9346 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, кадастровим номером :01:090:0003, яка знаходиться в с. Великополовецьке, Сквирського району Київської області.

При цьому, оскільки чинне законодавство не містить обов`язку переоформлення відповідного права постійного користування, відсутні підстави стверджувати про неможливість відповідача мати землю на праві постійного користування, раніше набутому у встановленому чинним законодавством порядку.

Таким чином, в сукупності встановлених в ході розгляду спору обставин, відсутні підстави для тверджень позивача про відсутність у відповідача права постійного користування земельною ділянкою та неправомірність реєстрації такого права.

Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані та не доведені, відповідачем спростовані, тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України понесені прокуратурою витрат на сплату судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Фурсівської сільської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сквираплемрибгосп» прo скасування права постійного користування та повернення земельної ділянки відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку відповідно до ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.Ю. Кошик

повне рішення складено 09.02.2023 року