РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2022Справа № 910/13226/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша логістична компанія» 21036, Вінницька область, місто Вінниця, вул. Максимовича, буд. 4, корп. А. офіс 212, 213

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця (Тверська), буд. 5

про стягнення 283 025,95 грн.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша Логістична компанія» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 283 025,95 грн. вартості нестачі вантажу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на понесення останнім збитків в загальній сумі 283 025,95 грн. внаслідок незбереження відповідачем як підприємством залізничного транспорту під час перевезення залізницею вагонів за накладними №№ 45150349, 45150620 цілісності майна (вантажу), які підлягають стягненню з відповідача на підставі статей 110, 114, 115 Статуту залізниць України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/13226/21, з огляду на характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування у даній справі, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд прийшов до висновку про необхідність розгляду даної справи за правилами спрощеного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Через канцелярію суду 17.09.2021 від відповідача надійшов відзив № НЮ-14/2279 від 13.09.2021 на позовну заяву, в якому АТ «Українська залізниця» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність вини залізниці у втраті вантажу та причинного зв`язку між діями перевізника та незбереженням вантажу, оскільки вагони прибули в технічно справному стані та видані вантажоотримувачу без зауважень. Окрім цього, за твердженнями відповідача, позивачем не доведено, що втрата вантажу сталася до його видачі одержувачу. Відповідач також зазначає, що проведення експертизи експертом Регіональної торгово-промислової палати без повідомлення та участі залізниці ставить під сумнів об`єктивність висновку як належного доказу у справі. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу 21.09.2021 позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив на позовну заяву №2109-юр від 21.09.2021, у якій останній зазначає про те, що законом не передбачено обов`язкової участі представника залізниці під час проведення експертизи експертом Регіональної торгово-промислової палати, проте станція призначення Одеської залізниці повідомлялась про її проведення телефонограмою.

Поряд з цим, 29.09.2021 від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення №НЮ-14/2376 від 27.09.2021, у яких АТ «Українська залізниця» зазначає про відсутність доводів про неможливість втрати вантажу під час перебування вагонів на території вантажоотримувача, а також відсутність висновків, в т.ч. на підставі Актів експертизи, щодо причин виникнення нестачі.

В свою чергу позивачем подано 18.10.2021 письмові пояснення №1310-юр від 13.10.2021 на спростування доводів, викладених у запереченнях відповідача, з доказами направлення на адресу іншої сторони, які долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як зазначається позивачем в позовній заяві та встановлено судом за матеріалами справи, згідно залізничних накладних № 45150349, 45150620 від 16.08.2020 зі станції відправлення Синельниково 1 відправником ТОВ «Перша логістична компанія» відправлено, а перевізником АТ «Українська залізниця» прийнято до перевезення насипом зерно пшениці, загальною масою 749 500 кг на адресу вантажоодержувача - ПАТ «Миколіївський комбінат хлібопродуктів» до станції призначення Миколаїв-Вантажний у вагонах №№ 95448908, 95528113, 95620365, 95616900, 95620100, 53200259, 95668711, 95650644, 95682712, 95523478, 95643706.

Судом встановлено, що за своїм змістом та правовою природою відповідні правовідносини в сфері перевезення регулюються нормами глави 64 Цивільного кодексу України та глави 32 Господарського кодексу України.

Частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 306 Господарського кодексу України встановлено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України встановлено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Законом України «Про транспорт», Законом України «Про залізничний транспорт», Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, та іншими актами законодавства України, в т.ч. Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 року за № 334, Правилами приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082, Правилами видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №862/5083, Правилами користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 року №113.

За приписами частини 1 статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

У відповідності до частини 2 статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт" нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Відповідно до статті 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457 (далі - Статут), статут залізниць України визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Згідно пункту 5 Статуту нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Відповідно до пункту «а» статті 5 Статуту правила перевезення вантажів (далі - Правила) є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Згідно з частиною 1 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

За змістом частини 2 статті 307 Господарського кодексу України та частини 2 статті 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

У відповідності до частини 3 статті 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Оформлення накладної має здійснюватися у відповідності до Правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за № 863/5084 (далі - Правила оформлення перевізних документів).

Згідно з пунктом 1.1. Правил оформлення перевізних документів на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил. У разі пред`явлення до перевезення вантажу груповою відправкою або маршрутом відправник додає до накладної відомість вагонів (додаток 2 до цих Правил) або відомість вагонів і контейнерів, що перевозяться маршрутом (групою) за накладною (додаток 4 до Правил перевезення вантажів в універсальних контейнерах, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001 № 542, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 10.09.2001 за № 798/5989). У відповідності до цих Правил накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП)). Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення, де видається одержувачу разом з вантажем. Накладна у паперовому вигляді є відображенням її електронної копії, яка обов`язково надається на станцію відправлення одночасно з накладною у паперовому вигляді.

У зв`язку із викладеним суд приходить до висновку, що наявністю залізничних накладних №45150349, 45150620 від 16.08.2020 як форми договору перевезення вантажів, встановлено факт укладення між позивачем та відповідачем договірних зобов`язань щодо приймання, транспортування вантажу та видачі його у пункті призначення.

У свою чергу суд констатує, що зауважень щодо кількості та змісту вантажу, а також правильності відомостей, зазначених у залізничних накладних на станції відправлення та під час перевезення від залізниці не находило.

Процес приймально-передавальних операцій з вантажами, врегульований Правилами користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, Розділом Правил видачі вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644.

Згідно з абзацем 6 пункту 4 Правил користування вагонами та контейнерами час передання вагонів залізницею вантажовласнику, а також вантажовласником залізниці зазначається у пам`ятці про подавання/забирання вагонів, яка оформляється після закінчення приймально-здавальних операцій. Пам`ятка підписується відповідальною особою станції і вантажовласника.

Відповідно до пункту 10 Правил видачі вантажів при подаванні вагонів на під`їзні колії передача їх провадиться в місцях, установлених договорами про подавання й забирання вагонів або договорами про експлуатацію під`їзної колії, і засвідчується підписами представників станції й одержувача в пам`ятці про подавання/забирання вагонів.

Відправлені позивачем 16.08.2020 зі станції Синельниково вагони №95528113, 95620365 (за накладною №45150349), №95643706 (за накладною №45150620) з вантажем «пшениця» на станцію призначення Миколаїв-Вантажний для одержувача ПрАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» прибули 19.08.2020 відповідно до граф 51, 52, 53 відповідних накладних та були розкредитовані представником одержувача Пелик Д.В. 19.08.2020 о 22:57 год (за накладною №45150620) та о 22:25 год (за накладною №45150349).

20.08.2020 о 09:50 вагони №95643706, 95620365, 95528113 за залізничними накладними №45150349, 45150620 було подано під вивантаження на під`їзну колію ПАТ «Київ Дніпровське МППЗТ», на якій відповідач передав, а одержувач прийняв зазначені вагони з вантажем, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пам`ятки про подавання вагонів № 1626 форми ГУ-45, яка підписана представником одержувача Валюк Т.В. без будь-яких зауважень в момент приймально-передавальних операцій.

Разом з цим, при первинному переважуванні вагонів №95643706, 95620365, 95528113 на 150-ти тонних вагах одержувача, було виявлено недостачу маси вантажу, а саме: у вагоні № 95528113 - різниця в сторону зменшення на 27 250 кг.; у вагоні № 95620365 - різниця в сторону зменшення на 8 450 кг.; у вагоні № 95643706 - різниця в сторону зменшення на 13 350 кг.

Враховуючи недостачу маси вантажу по прибуттю вагонів № 95528113, 95620365, 95643706 згідно залізничних накладних № 45150349, 45150620 вантажоодержувачем - ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» на адресу Начальника станції Миколаїв - Вантажний регіональної філії «Одеська залізниця» було направлено Лист-запрошення №649 від 20.08.2020 щодо комісійної перевірки та видачі вантажу у вказаних вагонах, в якому також вказано, що при огляді в нижніх розвантажувальних люках вагонів виявлено сліди доступу до вантажу, зажаті зерна в нижніх розвантажувальних люках та сторонні предмети.

За результатами розгляду вказаного листа запрошення AT «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця», станція Миколаїв - Вантажний Листом №482/М від 20.08.2020 було відмовлено позивачеві в комісійній видачі вагонів з посиланням на непошкодженість пломб на вагонах та ст. 52 Статуту залізниць України.

В свою чергу вантажовідправник - ТОВ «Перша логістична компанія» звернувся листом №02/20-08.2020 від 20.08.2020 на адресу начальника станції Миколаїв-Вантажний Регіональної філії «Одеська залізниця» про невідповідність маси вантажу у вагонах з вимогою про складання комерційного акту.

Вантажоодержувачем ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» 20.08.2020 було подано скаргу №650 начальнику виробничого підрозділу «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» Регіональної філії «Одеська залізниця» AT «Укрзалізниця» Кіману А.М. щодо комісійної перевірки та видачі вантажу у вагонах №95528113, №95620365, №95643706. До листів будо додано фото які фіксували пошкодження вагонів та ознаки втрати вантажу.

Проте, відповіддю №ДН5-07/539 від 21.08.2020 Генеральному директору ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» Цой Ха Йонг від AT «Українська залізниця» Регіональна філія «Одеська залізниця» виробничий підрозділ «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» щодо обґрунтованості вимог стосовно складання комерційного акту було відмовлено в комісійній видачі вантажу, посиланням на непорушеність пломб на вагонах та підписання вантажоодержувачем пам`ятки про подавання вагонів №1626.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з відмовою відповідача проводити комісійну перевірку та видачу вантажу у вагонах №95528113, №95620365, №95643706, які прибули згідно накладним по накладним №45150349 та №45150620 від 16.08.2020 позивач звернувся до Миколаївської регіональної торгово-промислової палати для визначення кількості вантажу шляхом зважування і зовнішнього огляду вказаних вагонів.

Так, Регіональною торгово-промисловою палатою Миколаївської області було проведено експертизу кількості вантажу у вагонах №95528113, №95620365, №95643706, за результатами якої складено відповідні акти експертизи №120-0773, 120-0773/1 від 22.08.2020, копії яких наявні в матеріалах справи.

Експертиза проводилась за участю представників позивача ТОВ «Перша логістична компанія» - Роговського А.І., представників вантажоотримувача ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» - майстра зміни Шушкевича Д.М. та вагара Сімакової О.М.

Як встановлено судом за змістом Акту експертизи №120-0773 від 22.08.2020 експертизою було встановлено: залізничні вагони (хопер) за №95528113, №95620365 завантажені зерном пшениці, згідно пред`явленої залізничної накладної загальною масою нетто - 138400 кг., вагони опломбовані непорушеними запірно - пломбувальними пристроями (ЗПП) з відтиском: «Універсал М Варта, УЗ» номери пломб, відтиск відповідає даним, вказаним у накладній. На металевій плашці вказано: «Синельниково 1 ПЛК».

При зовнішньому огляді розвантажувальних бункерів встановлено: у вагоні №95528113 на середньому розвантажувальному бункері, з протилежної сторони від штурвалів, в місці прилягання кришки до корпусу бункера виявлено зазор на довжині 70 см. який частково затиснутий пучками трави та задутий монтажною піною, в місці зазору на бункері є подряпини металевого шару свіжого походження, гумовий ущільнювач пошкоджений, видно зажаті зерна пшениці; у вагоні №95620365 на середньому розвантажувальному бункері зі сторони штурвалів, в місці прилягання кришки до корпусу бункера в нижній частині виявлено механічний вплив на захисну металеву планку на довжині 25 см захисна планка вирізана, зрізи свіжого походження, по лінії зрізу захисної планки є поріз, який заходить на кришку люка, є свіжі сліди подряпин з оголенням металевого шару від механічного впливу на розвантажувальний люк, гумовий ущільнювач пошкоджений, утворений зазор частково задуто піною свіжого походження, у якому видно зерна пшениці.

При знятті ЗПП на верхніх завантажувальних люках, виявлено: у вагоні №95528113 на довжині близько 9,0 м є конусоподібне поглиблення вантажу, між другим та третім люками від сходів є воронка (порожнеча) завглибшки візуально до 2,5 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою по всій по ширині вагону, характерною для стікаючого вантажу вниз, у бік середнього розвантажувального люку (з протилежної сторони від штурвалів), який має зазор з затиснутими зернами пшениці, та механічний вплив; у вагоні №95620365 на довжині близько 4,0 м є конусоподібне поглиблення вантажу, між другим та третім люками від сходів є воронка (порожнеча) завглибшки до 1,20 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою по ширині вагону, характерною для стікаючого вантажу вниз, у бік середнього розвантажувального люку зі сторони який має зазор з затиснутими зернами пшениці, та механічний вплив.

Також з Акту експертизи №120-0773/1 від 22.08.2020 вбачається, що, як встановлено експертом, залізничний вагон (хопер) №95643706 завантажений зерном пшениці, згідно пред`явленої залізничної накладної масою нетто 67500 кг., вагон опломбовано непорушеними запірно - пломбувальними пристроями (ЗПП) з відтиском: «Універсал М Варта, УЗ» номери пломб (див. таблицю), відтиск відповідає даним, вказаним у накладній. На металевій плашці вказано: «Синельниково І ГІЛК».

При зовнішньому огляді розвантажувальних бункерів встановлено: у вагоні №95643706 на середньому розвантажувальному бункері зі сторони штурвалів, в нижній частині в місці прилягання кришки до корпусу бункера виявлено механічний вплив на захисну металеву планку, на довжині 35 см захисна планка вирізана, зрізи свіжого походження, по лінії зрізу захисної планки є поріз, який заходить на кришку люка, є свіжі сліди подряпин з оголенням металевого шару від впливу на розвантажувальний люк, утворений зазор задуто піною свіжого походження, у якому є зажаті зерна пшениці.

При знятті ЗПП на верхніх завантажувальних люках виявлено: у вагоні на довжині близько 5,50 м є конусоподібне поглиблення вантажу, між другим та третім люками від сходів є воронка (порожнина) завглибшки візуально до 1,60 м від поверхні вантажу, з чітко позначеною смугою по ширині вагону, характерній для стікаючого вантажу вниз, у бік середнього розвантажувального люка (зі сторони штурвалів), який має механічний вплив та зазор з затиснутим зерном пшениці.

На вимогу замовника експертизи проведено зважування вагонів, в результаті чого встановлено: у вагоні №95528113 фактична нестача вантажу -27 300 кг, у вагоні №95620365 фактична нестача вантажу 8 105 кг, у вагоні №95643706 фактична нестача вантажу 12 913 кг.

На підтвердження вартості втраченого вантажу позивач надає довідки про кількість та вартість вантажу №01/08/21, №03/08/21 від 10.08.2021 ПІІ «Гленкор Аргікалчер Україна (після перейменування ПІІ «Вайтерра Україна», договір поставки № NF-00036 від 30.07.2020, специфікацію № NF-00146 від 30.07.2020, видаткову накладну №32447 від 31.07.2020 та акт №17 приймання-передачі зерна від 31.07.2020, відповідно до яких вартість зерна пшениці складає 5 900,00 грн. за одну тону.

Відповідно до зробленого позивачем розрахунку збитків, вартість втраченого вантажу за залізничними накладними №45150349, 45150620 у вагонах 95528113, 95620365, 95643706 з урахуванням норми природної втрати маси нето 0,5% складає 283 025,95 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Статтею 920 Цивільного кодексу України встановлено, що у випадку порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно із частиною 2 статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 12 Закону України «Про залізничний транспорт» визначено, що залізниці забезпечують збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.

За приписами пункту 105 Статуту залізниці вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до пункту 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 130 Статуту визначено, що право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Також судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 133 Статуту залізниць України передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій особі, яка виступає від їх імені. Передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній, багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.

Відповідно до переуступного напису, зробленого на накладних №45150349, 45150620 від 16.08.2020, за підписами Генерального директора та головного бухгалтера ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» (вантажоодержувача), право на пред`явлення претензій та позову передано ТОВ «Перша логістична компанія» (вантажовідправнику).

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, внаслідок невиконання відповідачем як перевізником визначених законодавством зобов`язань в частині збереження перевезеного вантажу, зазначеного у спірних залізничних накладних, що призвело до втрати частини цього вантажу, у позивача виникло право на пред`явлення позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу в сумі 283 025,95 грн., визначеного на підставі даних вантажовідправника, та які позивач просить стягнути у позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Частиною 2 ст. 24 Статуту залізниць України передбачено право Залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Відповідно до пункту 52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Пунктом 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Як встановлено судом за матеріалами справи, переданий до перевезення вантаж за залізничними накладними №45150349 та №45150620 прибув на станцію призначення Миколаїв-Вантажний Одеської залізниці 19.08.2020, що підтверджується календарним штемпелем на залізничних накладних у графі 51, 52, 53.

Відповідно до статті 52 Статуту на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами.

Згідно пункту 11 Правил видачі вантажів при передаванні завантажених вагонів і контейнерів сторони зобов`язані зовнішнім оглядом пересвідчитись у справності кузова вагона (контейнера), наявності та цілісності пломб, запірно-пломбувальних пристроїв (ЗПП), відповідності відтиску на них даним, зазначеним у перевізних документах. При перевезенні вантажів на відкритому рухомому складі сторони переконуються у відсутності слідів утрати й пошкодження вантажу.

Якщо при передаванні вагонів чи контейнерів буде виявлено їх пошкодження, ознаки недостачі, псування або пошкодження вантажу на відкритому рухомому складі або в критих вагонах без пломб, коли таке перевезення передбачено Правилами, несправність пломб (ЗПП), їх відсутність, якщо у перевізних документах є відмітка про їх накладання, видача вантажу провадиться за участю представника залізниці із складанням у відповідних випадках комерційного акта. У таких випадках вагони, контейнери до перевірки вантажу пломбуються пломбами (ЗПП) станції із складанням акта загальної форми і до прибуття представника станції для перевірки вантажу не вважаються переданими в користування одержувачу. Знімаються ці пломби (ЗПП) в присутності представника залізниці.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що представник вантажоодержувача в момент передавання вагонів не виявив будь-яких пошкоджень, ознак недостачі вантажу, про що свідчить його підпис на пам`ятці про подавання вагонів № 1626, яка була підписана представником одержувача Валюк Т.В. без зауважень.

Пошкодження, про які зазначає позивач, були виявлені вантажоотримувачем вже після передачі вагонів та під час їх знаходження з вантажем на території одержувача.

Таким чином суд відзначає, що підписання представником одержувача Валюк Т.В. пам`ятки про подавання вагонів №1626 свідчить про те, що одержувачем прийнято технічно справні вагони з цілісними ЗПП (які відповідають перевізним документам) без ознак нестачі, а виявлення нестачі вантажу після фактичної видачі вагонів № 95528113, 95620365, 95643706 з вантажем та їх забирання зі станції призначення на власну територію вантажоодержувача позбавляє позивача права вимагати здійснення перевірки вантажу залізницею зі складанням комерційного акту в порядку пункту 11 вказаних Правил, оскільки спірні вагони вже були передані у користування ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів».

Відповідно до статті 52 Статуту та пункту 12 Правил видачі вантажів на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу у разі: прибуття вантажу у пошкодженому вагоні (контейнері), а також у вагоні (контейнері) з пошкодженими пломбами відправника або пломбами попутних станцій; прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами; прибуття швидкопсувного вантажу з порушенням граничного терміну його перевезення або з порушенням температурного режиму перевезення в рефрижераторних вагонах (контейнерах); прибуття вантажу, який був завантажений залізницею; видачі з місць загального користування вантажів, вивантажених залізницею; прибуття вантажів у вагонах навалом і насипом за вимогою одержувача у розмірах, передбачених Правилами.

Отже, випадки, в яких залізниця зобов`язана на станціях призначення при видачі вантажів перевірити їх масу, кількість місць і стан, чітко визначені наведеною вище нормою.

Наразі, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, при прибутті зазначених спірних вагонів на станцію призначення підстав для вчинення відповідних дій згідно статті 52 Статуту та пункту 12 Правил видачі вантажів у залізниці не було.

Відповідно до статті 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.

Однак, оскільки повідомлення ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» про складення комерційного акту було направлено відповідачу 20.08.2020 після фактичного прийняття вантажоодержувачем вагонів та передачі залізницею вантажу у користування ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів», посилання позивача на те, що відповідач відмовився складати комерційний акт судом відхиляються, адже відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу, який знаходиться на власній території ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів», покладається на останнього.

Відповідно до статті 53 Статуту якщо під час перевірки маси, кількості місць або стану вантажу на станції призначення буде виявлено недостачу, псування або пошкодження вантажу, або якщо ці обставини зазначені у комерційному акті, складеному на шляху проходження, станція призначення зобов`язана визначити обсяг фактичної недостачі, міру псування або пошкодження вантажу. У разі потреби в здійсненні експертизи вантажу залізниця за власною ініціативою або на вимогу одержувача запрошує експертів.

Пунктом 30 Правил видачі вантажів передбачено, що у разі потреби встановлення розміру або причини недостачі, псування або пошкодження вантажу і суми, на яку знизилась його вартість, залізниця за власною ініціативою або на вимогу одержувача запрошує незалежних експертів, які відповідно до законодавства мають право на проведення експертизи.

Експертиза провадиться в присутності начальника станції (його заступника або іншого працівника, уповноваженого начальником станції).

Одночасно з викликом експерта станція повідомляє про це одержувача. Одержувач має право взяти участь у експертизі вантажу.

Натомість у разі, якщо станція призначення ухиляється від пред`явлення вантажу до експертизи, у тому числі на письмову вимогу одержувача, останній має право оскаржити таку відмову і сам пред`явити вантаж до експертизи, повідомивши про час її проведення станцію призначення. У разі відсутності доказів такого повідомлення акт експертизи, складений без участі відповідного представника залізниці, не може вважатися належним доказом у господарському спорі (пункт 3.13 Роз`яснення Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 №04-5/601 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею»).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем самостійно було замовлено проведення експертизи щодо визначенні кількості вантажу у вагонах №95528113, №95620365, №95643706 Регіональній торгово-промисловій палаті Миколаївської області зі складанням останньою актів експертизи №120-0773, №120-0773/1 від 22.08.2020.

Експертиза проводилась за участю представників позивача ТОВ «Перша логістична компанія» та вантажоотримувача ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів».

Проте суд відзначає, що представники відповідача до участі у проведенні експертизи не залучались, доказів звернення позивача або вантажоотримувача до залізниці з метою повідомлення щодо проведення такої експертизи в матеріалах справи також відсутні.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на наявність повідомлення станції Миколаїв-Вантажний телефонограмою про проведення експертизи, позаяк позивачем не зазначено ані номеру та дати телефонограми, ані посадової особи, яка цю телефонограму прийняла, та не надано копію такої телефонограми чи журналу реєстрації телефонограм.

В свою чергу твердження позивача на те, що чинним законодавством не передбачено обов`язкової участі представника залізниці при проведенні експертизи Торгово-промисловими палатами спростовуються наведеними вище положеннями пункту 30 Правил видачі вантажів, відповідно до якого експертиза про визначення розміру та причин нестачі вантажу провадиться в присутності начальника станції або уповноваженого працівника.

Таким чином, неінформування залізниці як зацікавленої сторони про проведення експертизи порушує права останньої, позбавляє її можливості захисту своїх прав на об`єктивне засвідчення фактів, які мали місце під час її проведення, зокрема, в частині визначення альтернативної експертної установи, поставлення власних питань експерту. При цьому таке неповідомлення ставить під сумнів належність висновку експерта як такого, що не відповідає вимогам п. 30 Правил видачі вантажів, а тому акт експертизи, складений в односторонньому порядку без участі уповноваженого представника залізниці, не може вважатися належним доказом у справі на підтвердження обставин нестачі вантажу у вагонах №95528113, №95620365, №95643706.

Відповідно до положень статті 113, 114 Статуту залізниці несуть відповідальність за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу, що виникло з її вини під час перевезення, та відшкодовує фактичні збитки за втрату чи недостачу вантажу у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

За змістом статті 130 Статуту залізниць України при поданні претензії та позову до залізниці у разі недостачі вантажу одержувач має пред`явити накладну, комерційний акт і документ, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Проте, з урахуванням наведеного суд відзначає, що позивачем не доведено належними засобами доказування факт понесення збитків та наявність самої втрати (недостачі) вантажу під час його перевезення залізницею за відсутності складеного комерційного акту та за відсутності належним чином проведеної експертизи з дотриманням порядку повідомлення відповідача про її проведення.

Так, надані позивачем до матеріалів справи акти загальної форми №112, 113 від 22.08.2020, складені за наслідками проведення експертизи суд також оцінює критично як такі, що складені позивачем в односторонньому порядку, а саме за відсутності доказів того, що спеціаліст по залізничним вантажним операціям Борисова Л.В., якою підписано вказані акти та яка брала участь у переважуванні вагонів, є працівником станції Миколаїв-Вантажний АТ «Укрзалізниця», а також наявності у вказаного спеціаліста повноважень на представництво інтересів відповідача під час проведення експертизи Торгово-промисловою палатою.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України «Про залізничний транспорт» перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених Статутом залізниць України.

Відповідно до статті 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами перевезення вантажів іншому підприємству.

Відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Такі положення відповідають нормам статті 310 Господарського кодексу України.

За умовами статті 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

З наведених правових норм вбачається, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.

Суд наголошує, що обов`язковою умовою для покладення на відповідача відповідальності за незбереження вантажу є надання суду доказів того, що така втрата відбулась саме у період після прибуття вагонів на станцію призначення Миколаїв-Вантажний і до отримання їх представником ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів», а не після отримання вантажу вантажоодержувачем і до повідомлення залізниці про його втрату, зважаючи на те, що вантажоодержувач - ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів» отримав вантаж без будь-яких зауважень, а заявив про втрату його частини, які і здійснив проведення 22.08.2020 експертизи щодо нестачі вантажу, вже після його прийняття, яке відбулось 20.08.2020.

Знаходження спірних вагонів з 20.08.2020 до 22.08.2020 на під`їзній колії ПАТ «Київ Дніпровське МППЗТ», які перебували під охороною ПАТ «Миколаївський комбінат хлібопродуктів», не є безумовним доказом втрати вантажу до його прибуття на станцію призначення 19.08.2020 о 22:57 год.

Аналіз сукупності наявних в матеріалах справи доказів не дає підстав вважати, що втрата вантажу та встановлені під час експертизи пошкодження спірних вагонів стались під час їх транспортування, адже, останні були прийняті позивачем без зауважень, їх справний стан встановлено під час комерційного огляду, що підтверджується підписанням пам`ятки про подавання вагонів №1626, комісійного зважування вагонів під час їх прийняття не приводилось у зв`язку з заявленням такої вимоги після передачі вагонів у користування вантажоотримувача.

Таким чином з огляду на приписи статті 924 Цивільного кодексу України, статті 310 Господарського кодексу України, статті 110 Статуту залізниць України господарський суд вважає, що в даному випадку, приймаючи без зважування та будь-яких застережень від залізниці вантаж, позивачем не доведено, що спірна втрата сталась під час перевезення, адже з моменту прийняття вантажу відповідальність за збереження вантажу несе вантажоодержувач.

Відповідно до частини 2 статті 308 Господарського кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до статті 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Положеннями статті 114 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.

У статті 111 Статуту залізниць України наведено перелік обставин, наявність яких звільняє залізницю від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу.

Згідно п. «а» статті 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, недостачу, псування або пошкодження вантажу у разі коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами.

Вказані норми передбачають презумпцію вини перевізника у разі втрати, нестачі, псування й ушкодження вантажу, прийнятого до перевезення, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини. Обов`язок доведення своєї невинуватості лежить на перевізникові. Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення. Крім того, він також зобов`язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі. Невиконання цього обов`язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками: усунення цих обставин не залежало від перевізника; перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Тобто, законодавець покладає на перевізника обов`язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

За встановлених судом обставин, враховуючи ненадання позивачем доказів, підтверджуючих неможливість втрати вантажу під час перебування вагонів на залізничній колії ПАТ «Київ Дніпровське МППЗТ» після фактичної видачі вантажу, так само як і ненадання позивачем доказів на підтвердження понесення ним збитків та факту втрати (нестачі) вантажу, а саме складеного залізницею комерційного акту та/або акту експертизи, проведеної у встановленому законом порядку за участі представника залізниці, суд дійшов висновку про те, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами відсутність його вини у втраті вантажу, у той же час позивачем доказів протилежного не подано.

В силу частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до статті 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Таким чином, оскільки позивачем належними засобами доказування в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не доведено усього складу цивільного правопорушення, зокрема, факту порушення відповідачем правил перевезення вантажу, наявність його вини у втраті вантажу, як і наявності самої втрати, яка відбулась у період з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді відшкодування збитків за втрачений вантаж у розмірі 283 025,95 грн. та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов не доведений позивачем, не обґрунтований матеріалами справи та відповідачем спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 26 грудня 2022.

Суддя А.М. Селівон