АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/2019/13(916/526/22)

Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

Прокурор - Ейсмон С.О.

від Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції - Домбровська В.В.

Кредитор - ОСОБА_1 особисто

Арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. - особисто

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022

по справі №916/2019/13(916/526/22)

за позовом ОСОБА_2

до Дочірнього підприємства „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром

про скасування державної реєстрації та припинення права власності

та за зустрічним позовом арбітражного керуючого Дарієнко Віктора Дмитровича

до ОСОБА_2

за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України

про визнання права господарського відання

в межах справи №916/2019/13 про банкрутство Дочірнього підприємства „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром

ВСТАНОВИВ

У березні 2022 ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Дочірнього підприємства „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром із позовом про скасування державної реєстрації та припинення права власності.

В подальшому у травні 2022 Дочірнє підприємство „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром звернулось із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство юстиції України про визнання права господарського відання.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що право власності на виробничий будинок з допоміжними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 припинено та відповідні відомості внесені до реєстру, з чого вбачається, що права позивача ОСОБА_2 не порушені, а тому місцевий господарський суд вирішив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до відповідача про припинення права власності.

З приводу зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що він не є взаємопов`язаним з первісним позовом та виходить за рамки його розгляду, а також ліквідатором не надано правовстановлюючі документи на майно за адресою: місто Одеса, вул. С. Ядова, 6, а тому суд першої інстанції вирішив відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання права господарського відання.

Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернулось ДП „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) ПАТ „Укрмедпром з апеляційною скаргою в якій просить:

- скасувати п. 3 та п. 4 рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 року по справі №916/2019/13 (916/526/22) та винести в цій частині нове рішення, яким визнати право господарського відання за Дочірнім підприємством «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» на нерухоме майно, яке є власністю держави, за адресою: місто Одеса, вул. С. Ядова, 6 і складається із майна (за переліком наведеним в прохальній частині апеляційної скарги);

- зобов`язати Міністерство юстиції України здійснити державну реєстрацію права господарського відання за Дочірнім підприємством «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» на нерухоме майно, яке є власністю держави, за адресою: місто Одеса, вул. С. Ядова, 6.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, з огляду на таке.

Так, з приводу пов`язаності первісного та зустрічного позовів, скаржник наголошує на тому, що питання пов`язаності позовів має вирішуватись судом при прийняті позовів для спільного розгляду, що судом першої інстанції й було зроблено та ухвалою суду від 24.05.2022 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним.

Також, за твердженням апелянта, позивач та відповідач захищають свої права на два одні і ті ж самі об`єкти нерухомості із частково різним найменуванням. В обох позовах співпадають підстави (фактичні обставини), хоч при цьому правові підстави цих позовів є різними, а задоволення зустрічного позову виключатиме повністю задоволення первісного позову, оскільки визнання прав на предмет позову одної із сторін унеможливлює наявність прав на той самий предмет позову іншої сторони.

Отже, на переконання апелянта, взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів у даній справі є очевидною і висновок суду в рішенні, що зустрічний позов не є взаємопов`язаним із первісним позовом є помилковим.

Щодо виходу зустрічного позову за рамки вимог первісного позову, апелянт зазначає, що у первісному позові заявлено вимоги щодо частини нерухомого майна, яке знаходяться на державній земельній ділянці серед інших будівель цілісного майнового комплексу боржника і є складовою частиною вказаного майнового комплексу, будучи пов`язаним із іншими будівлями комплексу. Тому виділення із цілісного майнового комплексу підприємства об`єктів нерухомості, щодо яких заявлено первісний позов, є фізично і процесуально недоцільним і процесуально неекономічним та залишить без окремого правового захисту все інше рухоме і нерухоме майно підприємства, що пов`язане із спірними об`єктами нерухомості у складі ЦМК і не може використовуватись як окремі об`єкти.

Вказане, на думку апелянта, свідчить про необхідність вирішення питань права сторін спору комплексно, а не шляхом виокремлення будь-яких окремих будівель цілісного майнового комплексу підприємства, тому помилковим є висновок суду про те, що зустрічний позов виходить за рамки розгляду первісного позову.

При цьому, як вважає апелянт, суд першої інстанції помилково не використав свої власні правові можливості вирішення спору по суті зустрічного позову про права на спірні об`єкти нерухомості шляхом часткового задоволення вимог позивача зустрічного позову та визнання права господарського відання за відповідачем лише на частину нерухомого майна цілісного майнового комплексу підприємства.

Щодо надання ліквідатором до суду правовстановлюючих документів на нерухоме майно, скаржник зазначає, що виробничі приміщення боржника знаходяться на державній земельній ділянці. Дане нерухоме майно раніше ніколи технічну інвентаризацію не проходило та технічні паспорти на нерухоме майно не виготовлялись, в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не було зареєстроване, будь-які правовстановлюючі документи на вказане майно в БТІ, міністерстві охорони здоров`я чи будь-яких інших організаціях відсутні.

На переконання апелянта, станом на даний час суду необхідно визнати право господарського відання за відповідачем на нерухоме майно, яке є власністю держави, оскільки за змістом п. 1.1 Статуту відповідача, останній заснований на державній власності та належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України. Згідно п. 5.1. Майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відтак, апелянт вважає, що з огляду на вищевикладені обставини та з урахуванням норм чинного законодавства вбачається, що нерухоме майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить відповідачеві на праві господарського відання.

Також, посилаючись на приписи чинного законодавства, апелянт вважає, що визнання судовим рішенням, що набрало законної сили, права господарського відання за відповідачем на нерухоме майно є підставою для державної реєстрації вказаного речового права.

Отже, на думку апелянта, з метою процесуальної економії, задля уникнення додаткових перешкод при здійсненні державної реєстрації права господарського відання за відповідачем на нерухоме майно, господарському суду слід зобов`язати суб`єкта, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав здійснити таку реєстрацію.

Скаржник також вважає, що пред`явлені позивні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з огляду на інші підстави, ніж вказані в рішенні.

Так, на переконання апелянта, наданий позивачем в якості підтвердження набуття ним права власності на спірні об`єкти нерухомості, додано копію протоколу та акту державного виконавця про проведення прилюдних торгів. Однак вказані документи, як вважає апелянт, не свідчать про набуття ОСОБА_2 права власності, оскільки документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане нерухоме майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. Підставою для вчинення цієї нотаріальної дії є звернення до нотаріуса набувача нерухомого майна чи його повіреної особи та подання ним документів, які безспірно встановлюють факт набуття права власності на нерухоме майно внаслідок проведення аукціону.

Тобто, як стверджує апелянт, у випадку придбання нерухомого майна на прилюдних торгах документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є саме свідоцтво про придбання нерухомого майна, яке видається нотаріусом на підставі акту про проведені торги.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що ухвалюючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов до не обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог зустрічного позову з огляду на те, що ОСОБА_2 не довів, що він є власником спірного майна.

Наголошує апелянт й на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом в порушення вимог ст.ст. 50 та 42 ГПК України не повідомлялось Міністерство юстиції України про дату та місце судових засідань та проводились судові засідання без їх участі.

До того ж, ухвалою від 19.05.2022 року судом було зобов`язано КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» (надати оригінали всіх реєстраційних справ на нерухоме майно, яке було зареєстроване та є зареєстрованим станом на даний час за адресою м. Одеса, вул. С. Ядова, 6 чи вул. С. Ядова, 6 із доповненням буквеної літери (А, Б, В, Г та інші), а ухвалою від 16.08.2022 року судом було викликано в судове засідання представника КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради».

Однак, як стверджує апелянт, обидві ували КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» виконані не були і рішення суду було прийнято без врахування документів технічної інвентаризації спірного майна, що додатково могли підтвердити статус спірного майна та наявність правоустановчих документів на спірне майно за відповідачем.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2019/13(916/526/22) за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) Публічного акціонерного товариства „Укрмедпром на рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 та призначено справу до розгляду на 23.11.2022.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Акробіохімсервіс» в якому товариство просить задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі.

У зв`язку з екстреним відключенням електроенергії у м. Одеса та у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду судове засідання 23.11.2022 у справі №916/2019/13(916/526/22) не відбулось.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.12.2022 повідомлено учасників справи про розгляд справи №916/2019/13(916/526/22) 20.12.2022.

Під час судового засідання від 20.12.2022 арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні.

Представник Міністерства юстиції України та прокурор надали пояснення в відповідності до яких залишити вирішення питання щодо апеляційної скарги на розсуд суду.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі ДП „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) ПАТ „Укрмедпром просить суд апеляційної інстанції скасувати п. 3 та п. 4 рішення оскаржуваного рішення (щодо відмови у задоволенні зустрічного позову) та винести в цій частині нове рішення, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

З огляду на таке, а також враховуючи приписи ст. 269 ГПК України, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, судова колегія не приймає до уваги надані арбітражним керуючим Дарієнко В.Д. під час судового засідання суду апеляційної інстанції додаткові доводи та вимоги апеляційної скарги, які стосуються незгоди останнього з мотивами оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог, з огляду на таке.

Статтею 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Згідно з приписами ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду , крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що протягом строку на апеляційне оскарження, скаржник не скористався своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції доповнень до апеляційної скарги або заяви про її зміну, із відповідними доказами направлення копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи.

Також, не звертався скаржник до суду й з відповідною заявою про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відповідних доповнень або змін до апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів під час прийняття даної постанови не враховує додаткові доводи та вимоги за апеляційною скаргою наведені арбітражним керуючим Дарієнко В.Д. під час судового засідання від 20.12.202022 та переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, звертаючись з первісним позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що у відповідності до протоколу №6160010/1 від 10.02.2006 року, складеного ліцитатором Чиняєвим М.В. про проведення прилюдних торгів з реалізації майна, належного ДП «Одеський завод бактеріальних та вірусних препаратів» ДАК «Укрмедпром», а саме: нежитлових будівель, літ.А - виробнича котельна, загальною площею 772,4 кв. метри, літ. Б - компресорна загальною площею 197, 2 кв. метри, що розташовані у м. Одесі на вул. С.Ядова,6, переможцем торгу став ОСОБА_2 , який запропонував за це майно найбільшу грошову суму.

Згідно з актом про проведення прилюдних торгів від 27.02.2006 року, складеним державним виконавцем Другої державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі Шобіковою В.В., 10.02.2006 року в приміщенні Одеської філії СДП «Укрспецюст» у м. Одесі на вул. Бугаївська, 21 в каб.№605 були проведені прилюдні торги з реалізації незавершеного будівництва нежитлових будівель, літ.А - виробнича котельна, загальною площею 772,4 кв. метри, літ. Б - компресорна загальною площею 197, 2 кв. метри, що розташовані у м. Одесі на вул. С.Ядова,6, які належать ДП «Одеський завод бактеріальних та вірусних препаратів» ДАК «Укрмедпром».

Згідно з протоколом проведення прилюдних торгів №6160010/1 від 10.02.2006 року, переможцем торгів став ОСОБА_2 .

У 2013 році ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом в межах справи №1527/9343/12 в якому просив зобов`язати ДП «Одеський завод бактеріальних та вірусних препаратів» ДАК «Укрмедпром» не чинити йому перешкод в здійсненні права володіння, користування та розпорядження нежитловими будівлями виробничою котельнею загальною площею 772,4 кв. метри та компресорною, загальною площею 197,2 кв. метри, які розташовані в АДРЕСА_1 посилаючись на те, що він є власником цього майна, але відповідач, на території якого розташоване це майно, перешкоджає йому в доступі до цього майна та в його користуванні.

В обґрунтування даних позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він з прилюдних торгів придбав нерухоме майно а саме, котельну, загальною площею 772,4 кв.м. і компресорну, загальною площею 197,2 кв.м. Державним виконавцем йому було видано акт про проведення прилюдних торгів, який є підставою для видачі йому свідоцтва про право власності на придбане нерухоме майно. Однак у зв`язку з тим, що дані об`єкти нерухомого майна є незакінченими будівництвом та в зв`язку з тим, що йому перешкоджають зайти на територію заводу він не має можливості ввести об`єкти нерухомості в експлуатацію та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, його порушення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

У постановах від 05.08.2020 у справі №906/282/16, від 13.08.2019 у справі №910/11164/16, від 12.06.2018 у справі №927/976/16, від 29.04.2020 у справі №906/557/19 викладені висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 75 ГПК України, відповідно до яких обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2013 року по справі №1527/9343/12 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано дочірнє підприємство Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів Державної акціонерної компанії Укрмедпром не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні нежитловими будівлями: виробничою котельнею загальною площею 772,4 кв. м, та компресорною (генераторної) загальною площею 197,2 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , тощо.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.10.2013 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 липня 2013 року - залишено без змін.

Судоми першої та апеляційної інстанції по справі №1527/9343/12, за участю тих самих сторін, що й у справі, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції, встановлено преюдиційні обставини, що мають значення під час вирішення справи №916/2019/13(916/526/22).

Зокрема, судами встановлено, що 10 лютого 2006 року відбулися прилюдні торги з примусового продажу в порядку виконання судового рішення належних позивачеві незавершених будівництвом будівель:літ. «А» (виробнича котельня загальною площею 772,4 кв. м) та літ. «Б» (компресорна загальною площею 197,2 кв.м), за результати яких переможцем став відповідач ОСОБА_2 , про що було складено протокол проведення прилюдних торгів.

Під час проведення прилюдних торгів порушень, які б вплинули на результати торгів не було допущено, в тому числі і проведення виконавчих дій під час дії мораторію, так як дії мораторію не розповсюджуються під час виконання рішень суду в частині стягнення заробітної плати.

Судами також зазначено, що право власності ОСОБА_2 на вказане майно також підтверджене актом про проведення прилюдних торгів від 27.02.2006 року, складеним державним виконавцем Другої державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Одесі Шобіковою В.В. про те, що 10.02.2006 року в приміщенні Одеської філії СДП «Укрспецюст» у м. Одесі на вул. Бугаївська, 21 в каб.№605 були проведені прилюдні торги з реалізації незавершеного будівництва нежитлових будівель, літ.А - виробнича котельна, загальною площею 772,4 кв. метри, літ. Б - компресорна загальною площею 197, 2 кв. метри, що розташовані у АДРЕСА_1 , які належать ДП «Одеський завод бактеріальних та вірусних препаратів» ДАК «Укрмедпром». Згідно протоколу проведення прилюдних торгів №6160010/1 від 10.02.2006 року, переможцем торгів став ОСОБА_2 .

Після проведення прилюдних торгів ОСОБА_2 виїхав на територію, де знаходилося придбане ним майно, а саме на територію ДП «Одеський завод бактеріальних та вірусних препаратів» ДАК «Укрмедпром», з метою з`ясування питання про виконання необхідного об`єму будівельних робіт з добудови придбаного майна. Але охорона підприємства його на територію підприємства не впустила, мотивуючи це вказівкою виконуючого обов`язки директора ОСОБА_3 , чим позбавила власника майна користуватися придбаним ним в установленому законом порядку майном. Після придбання майна відповідач демонтував вхідні двері компресорної, що підтверджено дослідчою перевіркою цього факту, проведеною Суворовським РОВ ГУ МВС у м. Одесі.

Оскільки відповідач ДП «ОЗБВП» перешкоджає ОСОБА_2 в користуванні майном, то на переконання судів першої та апеляційної інстанції по справі №1527/9343/12, він має право вимагати усунення перешкод у

здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України. Отже, вимоги ОСОБА_2 визнано судами обґрунтованими, законними, та такими, що підлягають задоволенню.

Відтак, судами по справі №1527/9343/12 встановлені обставини, зокрема належність ОСОБА_2 виробничої котельні, літ. "А", загальною площею 772,4 кв.м, та компресорної, літ "Б", загальною площею 197,2 кв.м. та зобов`язання дочірнє підприємство «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» Державної акціонерної компанії «Укрмедпром» не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні нежитловими будівлями: виробничою котельнею загальною площею 772,4 кв.м, та компресорною (генераторної) загальною площею 197,2 кв.м, що розташовані за адресою: м.Одеса вул. Ядова,6, яка мають преюдиційне значення під час розгляду справи №916/2019/13(916/526/22) та не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

З огляду на наведене, у суду відсутні підстави для задоволення вимог позивача за зустрічними позовом в частині визнання права господарського відання за ДП «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 .

З приводу решти майна, яке наведено у прохальній частині зустрічного позову та на яке позивач за зустрічним позовом просить визнати право господарського відання за ДП «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром», колегія суддів зазначає таке.

Так, із наданих позивачем за зустрічним позовом документів вбачається, що в 1958 році Одеський науково-дослідний інститут епідеміології і мікробіології ім. І.І. Мечникова звернувся до виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудовиків про виділення ділянки під будівництво Інституту по виробництву вакцини проти поліомієліту.

На підставі звернення виконавчий комітет Одеської міської ради депутатів трудящих прийняв рішення № 342 про виділення земельної ділянки по вул. Київській - Червона Слободка з усіма будовами та зеленими насадженнями, що знаходяться на ділянці під будівництво Інституту по виробництву вакцини проти поліомієліту.

В 1958 року представником Управління головного архітектора міста Одеси Коротченко Д. на підставі рішення виконкому Одеської міської ради депутатів трудовиків № 342 проведено виділ в натурі земельної ділянки, що розташована в м. Одесі, Червона Слободка по вул. Київській Ленінського району.

Постановою Ради Міністрів УССР № 28-2655/4 від 10.08.1977 року та наказом Мінохоронздоров`я СССР № 1033 від 21.11.1977 року виробнича база Одеського науково-дослідного інституту епідеміології і мікробіології ім. І.І. Мечникова була виділена в самостійне підприємство з правом юридичної особи - Одеське підприємство по виробництву бактерійних препаратів.

Згодом в 1997 році Одеською обласною санепідемстанцією було складено висновок для Підприємства по виробництву бактерійних препаратів Держкому медичної та мікробіологічної промисловості про можливість відводу земельної ділянки під будівництво за адресою вул. С. Ядова, 6 та про придатність по санітарно-гігієнічним умовам перереєстрації земельної ділянки за Одеським підприємством по виробництву бактерійних препаратів.

На підставі листа Одеського підприємства по виробництву бактерійних препаратів про проведення інвентаризації головним спеціалістом ОГЗКБ Петровою Я.І. у 1998 році було проведено обстеження земельної ділянки за адресою вул. С. Ядова, 6, Ленінський район, м. Одеса, що знаходиться в фактичному користуванні Одеського підприємства по виробництву бактерійних препаратів та складено акт яким було встановлено, що земельна ділянка, яка обстежується, знаходиться в кварталі вул. Проценко, Агрономічна, Ядова, Нежданової. Також, була встановлена наявність земельно-кадастрових документів, а саме рішення МВК № 342 від 04.05.1958 року та план відводу до нього, рішення МВК № 453 від 07.06.1974 року та план відводу до рішення. Згідно земельно-кадастрових документів земельна ділянка була відведена під будівництво Інституту по виробництву вакцини проти поліомієліту. Фактично використовується як експлуатація будівель та споруд Одеським підприємством по виробництву бактерійних препаратів. Згідно акту встановлена наявність будов та споруд на земельній ділянці за адресою вул. С. Ядова, 6.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 897 від 05.06.2000 року «Про подальше реформування медичної та мікробіологічної промисловості» на базі Державного підприємства «Одеське підприємство по виробництву бактерійних препаратів» утворено дочірнє підприємство «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» (завод "Біопром-Одеса") публічного акціонерного товариства «Укрмедпром».

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 вересня 2014 року №621 було затверджено Статут Дочірнього підприємства «Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів» (Завод «Біопром-Одеса») Публічного акціонерного товариства «Укрмедпром» в новій редакції.

Згідно з п. 1.1 Статуту ДП «ОЗБВП (завод „Біопром-Одеса) ПАТ «Укрмедпром» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України.

Відповідно до п. 1.2. Уповноваженими органами управління є Міністерство охорони здоров`я України та Публічне акціонерне товариство «Укрмедпром».

Пунктом 1.4. Статуту визначено, що підприємство с правонаступником прав та обов`язків перетвореного державного підприємства Одеського підприємства по виробництву бактерійних препаратів - наказ Міністерства охорони здоров`я України від 08 вересня 2000 року № 213 «Про реорганізацію державних підприємств та передачу їх майна до статутного фонду ДАК «Укрмедпром».

Згідно з п. 2.5. Місцезнаходження Підприємства: 65031, Україна, місто Одеса, вулиця Сергія Ядова, 6.

У відповідності до п. 3.1. Підприємство утворено з метою здійснення підприємницької діяльності для забезпечення населення лікарськими засобами і продукцією медичного призначення, а також потреб держави на промисловій та комерційній основі.

За умовами п. 4.1. Підприємство є державним комерційним підприємством - юридичною особою публічного права та суб`єктом господарювання державного сектору економіки. Підприємство набуває прав та обов`язків юридичної особи з дати включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно з п. 4.7. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного йому майна згідно із законодавством.

Відповідно до п. 5.1. Майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Звертаючись з зустрічним позовом до суду першої інстанції позивач зазначив, що 22.05.2017 року між т.в.о. директора ДП «ОЗБВП (завод „Біопром-Одеса) ПАТ «Укрмедпром» та ліквідатором Підприємства - арбітражним керуючим Дарієнком В.Д. було складено акт приймання-передачі майна, матеріальних цінностей та інших цінностей ДП «ОЗБВП (завод „Біопром-Одеса) ПАТ «Укрмедпром».

Під час інвентаризації майна банкрута за юридичною адресою ліквідатором було виявлене належне боржнику нерухоме майно у вигляді нежитлових будівель та споруд, які знаходяться в непридатному для експлуатації стані та частково розібрані або самозруйновані під впливом атмосферних опадів і інших природних чинників, а також інше майно, яке уже не має остаточної вартості.

Технічною інвентаризацією шляхом виготовлення технічного паспорту від 11.11.2016 року підприємства та акту інвентаризації від 31.03.2017 року встановлено, що на даний час цілісний майновий комплекс підприємства за адресою: місто Одеса, вул. С. Ядова, 6 складається із нерухомого майна, яке розташовано на державній земельній ділянці, яка відповідно до аналізу фінансово-господарської діяльності становить 4,1149 га.

Відповідно до інформаційної довідки №302697195 від 14.06.2022 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на виробничий будинок з допоміжними будівлями та спорудами за адресою Одеська обл., м. Одеса, вул. Сергія Ядова, 6 припинено та відповідні відомості внесені до реєстру 13.07.2021 року Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України ,Чекригіним О.В., індентифікаційний номер рішення 59250377.

За твердженням позивача за зустрічним позовом, дане нерухоме майно раніше ніколи технічну інвентаризацію не проходило та технічні паспорти на нерухоме майно не виготовлялись, в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не було зареєстроване, будь-які правовстановлюючі документи на вказане майно в БТІ, міністерстві охорони здоров`я чи будь-яких інших організаціях відсутні.

Позивач за зустрічним позовом вважає, що з огляду на наведені обставини, нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Сергія Ядова, 6 належить ДП «ОЗБВП (завод „Біопром-Одеса) ПАТ «Укрмедпром» на праві господарського відання та підлягає державній реєстрації.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених зустрічних позовних вимог та відмови у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Згідно з ст. 133 Господарського кодексу України основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

За змістом статті 134 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб`єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб`єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. Майно, що використовується у господарській діяльності, може перебувати у спільній власності двох або більше власників. Правовий режим власності та правові форми реалізації права власності у сфері господарювання визначаються цим Кодексом і законом.

Згідно з частиною 1 статті 136 Господарського кодексу України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з приписами ст.392 ЦК України позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (ч. 4 ст. 136 ГК України).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа.

Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.05.2019 у справі № 905/494/18.

Колегія суддів зазначає, що у даній справі не встановлено, а позивачем за зустрічним позовом не доведено того, що ОСОБА_2 ставить під сумнів наявність права господарського відання боржника на ту частину нерухомого майна, яке не придбавалось ним на торгах та не належить його на праві власності, як і не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його прав власника будь-якими іншими особами.

Матеріали справи також не містять належних доказів на підтвердження вказаних обставин наявності з боку ОСОБА_2 перешкод позивачу за зустрічним позовом у реалізації його права власності на таке майно.

Позов про визнання права господарського відання є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права господарського відання на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права господарського відання позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права господарського відання чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права господарського відання на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві господарського відання. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права господарського відання входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права господарського відання на спірне майно.

При цьому, обставини втрати та/або неможливості надання правовстановлюючих документів також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача щодо спірних об`єктів нерухомості у даному спорі, оскільки позивачем з зустрічним позовом не доведено, що останній не зміг належно реалізувати своє право на господарське відання спірними об`єктами через відсутність зазначених документів, зокрема, отримав відмову у здійсненні державної реєстрації з цих підстав або інші перешкоди у реалізації своїх прав.

Не надано позивачем за зустрічним позовом й доказів на підтвердження вчинення відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 будь-яких перешкод у реалізації ДП „Одеський завод бактерійних і вірусних препаратів (завод „Біопром-Одеса) ПАТ „Укрмедпром свого права на господарське відання об`єктами нерухомості, які не належать ОСОБА_2 на праві власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову про визнання права господарського відання, оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено порушення, невизнання та/або оспорення відповідачем його прав щодо нерухомого майна, яке не належить відповідачеві, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права господарського відання на спірні об`єкти.

Не є обґрунтованими й вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов`язання Міністерство юстиції України здійснити державну реєстрацію права господарського відання за боржником на нерухоме майно за адресою: місто Одеса, вул. С. Ядова, 6, оскільки наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження звернення останнього до Міністерства юстиції України з приводу вчинення відповідних дій направлених на здійснення державної реєстрації права господарського відання та відповідно відмови у вчиненні таких дій з боку Міністерства юстиції України.

Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості заявлених зустрічних позовних вимог, що зумовлює прийняття рішення про відмову у їх задоволенні.

Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта з приводу того, що суд першої інстанції помилково не використав власні правові можливості вирішення спору по суті зустрічного позову шляхом часткового задоволення вимог та визнання права господарського відання лише на частину нерухомого майна, оскільки як вже було зазначено вище, визнанню за позивачем права господарського відання передує встановлення факту, за наявності відповідних доказів, перешкоджання відповідачем у здійсненні позивачем такого права господарського відання, невизнання такого права, тощо.

Однак, наявні матеріали справи не містять, а позивачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем за зустрічним позовом будь-яких перешкод у реалізації позивачем за зустрічним позовом права господарського відання на спірні об`єкти.

При цьому, слід відзначити, що скаржник, у разі вчинення будь-якими особами реальних перешкод у здійсненні ним свого права господарського відання на спірні об`єкти нерухомості, не позбавлений права на звернення із відповідним позовом до таких осіб задля захисту порушеного права.

Судова колегія залишає поза увагою доводи апелянта, які зводяться до незгоди з заявленими первісними позовними вимогами, оскільки в прохальній частині апеляційної скарги скаржник просить скасувати оскаржуване рішення лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, при цьому вимог про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та/або зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в цій частині, прохальна частина апеляційної скарги не містить.

Також, як вже було зазначено вище, жодних доповнень або змін до апеляційної скарги, скаржником до суду апеляційної інстанції подано не було.

Залишаються поза увагою суду апеляційної інстанції й твердження апелянта з приводу неповідомлення судом першої інстанції Міністерства юстиції України про розгляд справи, оскільки скаржником не наведено, яким чином це порушило права самого апелянта. До того ж, у разі якщо Міністерство юстиції України вважає, що його права було порушено, останнє не позбавлено можливості самостійно захистити власні права шляхом звернення з скаргою на рішення суду першої інстанції до суду апеляційної інстанції.

Не приймає колегія суддів до уваги й твердження апелянта з приводу того, що ухвалами від 19.05.2022 та 16.08.2022 суд першої інстанції зобов`язав КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» надати оригінали всіх реєстраційних справ спірне на нерухоме майно та викликано представника КП у судове засідання, оскільки ухвали суду першої інстанції від 19.05.2022 та 16.08.2022, які містяться у наявних матеріалах справи, таких вимог не містять.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для зміни, скасування рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову (п.п. 3, 4 оскаржуваного рішення) відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову (п.п.3, 4 рішення) без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.08.2022 по справі №916/2019/13(916/526/22) в частині відмови у задоволенні зустрічного позову (п.п.3, 4 рішення) залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Разюк Г.П.

Суддя Савицький Я.Ф.