РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.12.2022Справа № 910/11216/21
За позовом Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ

до Головного управління Національної поліції у м. Києві, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", м. Київ

про припинення договору та зобов`язання вчинити дії, -

суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Андріяшенко О.О. (в порядку самопредставництва);

від відповідача: Глущенко О.М. (в порядку самопредставництва);

від третьої особи: не з`явились;

вільний слухач: Дрончак Д.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.07.2021 року Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом про припинення Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 05.01.2015 №03134 та зобов`язання Головного управління Національної поліції у м. Києві (відповідач) повернути на підставі акту приймання-передачі орендоване нерухоме майно (нежитлові приміщення), що знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 4.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали №910/11216/21 передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 16.07.2021 року позовну заяву Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення ухвали.

03.08.2021 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" та призначено підготовче засідання на 19.10.2021.

02.09.2022 до суду від третьої особи надійшли пояснення щодо позову, в яких зазначено, що нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 4 відповідно до Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.01.2015 року №41 перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва», проте відповідачем не повернуто орендоване приміщення. Третьою особою зазначено, що оскільки Договір фактично є неприпиненим, позовні вимоги підлягають задоволенню.

В підготовчому засіданні 19.10.2021 судом було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 07.12.2021.

02.11.2021 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приміщення, що є предметом спору значиться як два окремих приміщення та зареєстровано за різними фізичними особами на праві приватної власності. У відзиві зазначено, що відповідачем неодноразово наголошувалось на тому, що він не використовує спірні приміщення для розміщення своїх служб та підрозділів.

В підготовчому засіданні 07.12.2021 судом без виходу до нарадчої кімнати було постановлено звернутися з запитом до Оболонського УП ГУНП у м. Києві про надання відомостей щодо кримінального провадження №0002884 та оголошено перерву до 22.02.2022.

08.12.2021 року судом направлено запит до Оболонського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві щодо надання інформації стосовно кримінального провадження №0002884.

В підготовчому засіданні 22.02.2022 судом було оголошено перерву до 22.03.2022.

Підготовче засідання 22.03.2022 року не відбулось у зв`язку з введенням на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", а в подальшому, продовженням строку дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Закону України про затвердження Указу президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-ІХ (реєстр. №7168) та продовженням строку дії воєнного стану згідно Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 19.04.2022 №7300, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 години 25 квітня 2022 року строком на 30 діб до 25 травня 2022 року, а також продовженням 22 травня 2022 року Верховна Рада прийняла Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 № 2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05:30 година 25 травня 2022 року строком на 90 діб, - до 23 серпня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 підготовче засідання у справі призначено на 19.07.2022.

18.07.2022 до суду від позивача надійшли заяви про зупинення провадження у справі.

В підготовчому засіданні 19.07.2022 судом було оголошено перерву до 13.09.2022.

В підготовчому засіданні 13.09.2022 судом було оголошено перерву до 18.10.2022.

Ухвалою від 18.10.2022 року підготовче засідання в справі закрите та справу призначено до судового розгляду по суті на 13.12.2022 року.

В судовому засіданні 13.12.2022 року в справі оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.01.2015 року між Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією (орендодавець), Оболонським районним управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (орендар) та Комунальним підприємством «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району у м. Києві (підприємство) було укладено Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №03134 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 05.08.2013 року №156 та розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.08.2013 року №413 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об`єкт оренди), яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, буд. №4, для розміщення бюджетної установи (службове приміщення дільничних інспекторів).

Згідно п. 2.1. Договору об`єктом оренди є: нежиле приміщення, загальною площею 120,60 кв.м., згідно з викопіюванням з поверхового плану, що складає невід`ємну частину цього Договору.

Положеннями п. 2.4. Договору встановлено, що об`єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району у м. Києві згідно рішення Оболонської районної у м. Києві ради від 25.02.2011 року №95.

Орендар після припинення дії Договору оренди зобов`язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству. (п. 4.15. Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 27 серпня 2016 року, але в будь-якому випадку до повного виконання зобов`язань. (п. 9.1. Договору).

За актом приймання-передачі нерухомого майна від 05.01.2015 року орендар передав, а орендар прийняв нежитлову окремо стоячу будівлю в орендне користування за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, буд. №4, загальною площею оренди 120,60 кв.м.

Додатковою угодою від 02.02.2015 року до Договору сторони замінили Комунальне підприємство «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району у м. Києві на Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на підставі рішення Київради від 09.10.2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.01.2015 року №41 «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесено до сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації».

Додатковою угодою №2 від 06.05.2016 року до Договору сторони погодили замінити орендаря Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на нового орендаря Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві відповідно до розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.04.2016 року №200 «Про деякі питання оренди нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфер управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації».

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що оскільки відповідач не повернув по акту приймання-передачі об`єкт оренди, тому, відповідно, Договір є діючим, а у зв`язку з тим, що відповідач без погодження з позивачем звільнив приміщення є необхідність припинити дію Договору та зобов`язати відповідача повернути спірне приміщення за актом приймання-передачі.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зазначив, що приміщенням не користується, окрім того, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приміщення зареєстровані на праві приватної власності за фізичними особами.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, в силу вищенаведених норм позивач має право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України), позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Статтею 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 2 та ст. 5 ГПК України, спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства, у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, і дає змогу забезпечити реальне поновлення у порушених правах.

З аналізу ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України вбачається, що застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Суд відзначає, що на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести наявність у нього певного суб`єктивного права (інтересу), а також, що таке його право (інтерес) дійсно порушується, оспорюється чи не визнається, а тому потребує захисту.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Подані сторонами докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Так, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (ст. 76 ГПК України); обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ГПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом вище, між сторонами укладений Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №03134 від 05.01.2015 року, з подальшим внесенням змін Додатковими Договорами від 02.02.2015 року та №2 від 06.05.2016 року, відповідно до якого позивач передав в оренду відповідачу нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4, загальною площею 120,60 кв.м.

При цьому, дію Договору сторони погодили встановити до 27.08.2016 року.

Листом №757/125/21/02-2020 від 06.04.2020 року відповідач повідомив позивача, що в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві відсутній Договір №03134 та Головне управління приміщення за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4 не використовуються і орендуватись не будуть.

У відповідь листом №104-5280 від 02.07.2021 року позивач повідомив, що оскільки відповідач не вчинив дії із продовження строку дії Договору №03134 тому він повинен звільнити приміщення та повернути їх балансоутримувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Нормами частини 2 статті 291 Господарського кодексу України встановлено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди.

З матеріалів справи вбачається, що дія Договору скінчилась 27.08.2016 року і відповідач нежитловими приміщення не користується та в них не перебуває.

Також, позивачем надано до матеріалів справи витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого від Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації надійшла заява про протиправне вибуття нежитлових приміщень №№ 71, 72 у житловому будинку №4, корпус 1 по проспекту Героїв Сталінграда в м. Києві, загальною площею 120,60 кв.м. з комунальної власності територіальної громади м. Києва, вчинене невстановленими особами.

Враховуючи, що позивачем надано до матеріалів справи докази на підтвердження того, що відповідач не користується спірним приміщенням, дія Договору є припиненою.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 №905/2260/17 звертає увагу на те, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 №905/2260/17 в контексті приписів ст. 20 ГК України відмітила таке:

«Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.»

Звертаючись до суду з вимогою щодо визнання договору припиненим, позивач прагне досягти правової визначеності, тобто прагне підтвердження судом припинення прав орендаря на користування приміщенням.

Враховуючи викладене, беручи до уваги відсутність пролонгації дії Договору та закінчення строку на який його було укладено, позовна вимога про припинення дії Договору об`єктивно задоволенню не підлягає, оскільки Договір вже припинив свою дію.

Стосовно позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути на підставі акту приймання-передачі орендоване нерухоме майно (нежитлові приміщення), що знаходиться за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду, 4, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 291 ГК України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Пунктом 1 ст. 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

При укладенні договору оренди майна, призначеного для використання у господарській діяльності, орендар та орендодавець, керуючись принципом свободи договору згідно із статтею 627 ЦК України, можуть передбачити умови щодо особливостей передання об`єкта оренди від орендодавця до орендаря, експлуатації (використання) орендованого майна у процесі здійснення господарської діяльності орендарем, а також умови щодо повернення об`єкта оренди орендодавцю після спливу строку дії договору оренди.

Таким чином, повернення майна наймодавцеві є обов`язком наймача. Певному обов`язку завжди кореспондує відповідне право іншої сторони, а не її обов`язок.

По суті, предмет позову у вигляді спонукання відповідача до прийняття майна з орендного користування та підписання акта приймання-передачі є (а) зверненням за захистом не права, а обов`язку, (б) примушенням особи до вчинення дії, яка є її правом, а не обов`язком.

При цьому, судом встановлено, що майно (нежитлові приміщення) про що зазначалось вище, не перебувають у користуванні відповідача.

Більше того, в матеріалах справи міститься ухвала слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва Пономаренка А.А. від 13.05.2022 року №756/3373/22, в якій встановлено, що нежитлові приміщення, зокрема приміщення №71 та №72, що розташовані за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4, знаходяться на утриманні та обслуговуванні Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оазис4».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4, корпус 1, приміщення №71 зареєстроване за Рибалкою Іллєю Сергійовичем, а право власності на нежитлове приміщення загальною площею 50,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, 4, корпус 1, приміщення №72 зареєстроване за Дьяковською Юлією Олександрівною.

Зважаючи на обставину обізнаності позивача щодо того, що відповідач не перебуває у спірних приміщеннях, в силу звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення протиправного діяння невстановленими особами з приводу вибуття приміщень із комунальної власності територіальної громади м. Києва, вимога позивача про зобов`язання відповідача повернути на підставі акту приймання-передачі орендоване нерухоме майно (нежитлові приміщення) є не ефективним способом захисту, оскільки, завідомо, з матеріалів справи випливає фактична відсутність у відповідача можливість передати позивачу нерухоме майно, на яке накладено арешт ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 13.05.2022 року №756/3373/22 та право власності на яке зареєстровано за іншими особами.

Разом із тим, з приводу обраного позивачем способу захисту власних прав, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Крім того, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд відзначає, що позивачем було обрано такий спосіб захисту порушеного права, який не призведе до відновлення порушеного або оспорюваного права (інтересу).

Аналогічні висновки містяться у постанові Верхового Суду від 13.02.2018 у справі №916/849/17.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верхового Суду від 28.05.2020 у справі №910/7164/19.

Слід зазначити, що, захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в статті 16 Цивільного кодексу України.

З наданих представниками сторін пояснень випливає, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення порушених прав, оскільки право власності на нежитлові приміщення зареєстровані за іншими особами та на ці приміщення накладено арешт ухвалою суду в межах кримінального провадження.

При розгляді даної справи господарським судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує можливість задоволення позовних вимог.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації належить відмовити повністю.

Враховуючи приписи ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та з огляду на відмову у задоволенні позову, судовий збір в розмірі 4 540,00 грн, залишається за позивачем.

Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Залишити за Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією судовий збір, сплачений до державного бюджету.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 21.12.2022 року.

Суддя С. МОРОЗОВ