УХВАЛА

13 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 920/1374/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.

за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області

на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 (суддя Вдовенко Д. В.)

і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 (головуючий суддя Чорногуз М. Г., судді Агрикова О. В., Мальченко А. О.)

у справі № 920/1374/21

за позовом Фермерського господарства "Пінчук"

до Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області

про визнання незаконним та скасування рішення,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Кучменко С. В., відповідача - Просвіркіна М. С.)

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Фермерське господарство "Пінчук" (далі - позивач, ФГ "Пінчук") звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області (далі - відповідач, Миколаївська селищна рада), в якому просило визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської селищної ради від 26.11.2021 про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 49,2 га, наданої позивачу на підставі державного акта на право постійного користування землею від 23.03.1995 серії СМ 00338, реєстраційний № 21.

2. Позовні вимоги аргументовані тим, що оскаржуване рішення було прийняте через систематичну несплату позивачем земельного податку, однак таке порушення на момент прийняття рішення не існувало.

3. Позивач зазначав, що земельний податок за 2019-2021 роки був повністю сплачений ним до прийняття оскаржуваного відповідачем рішення, а затримка в оплаті цього податку виникла в зв`язку з тим, що земельній ділянці не присвоєний кадастровий номер, який необхідно було вказувати у податковій звітності про сплату земельного податку.

4. Також, на переконання позивача, положеннями статей 144, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлений чіткий порядок припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі виявлення порушення земельного законодавства, зокрема в судовому порядку, а не за рішенням органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст судових рішень у справі

5. Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 позов задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано рішення Миколаївської селищної ради від 26.11.2021 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою", здійснено розподіл судових витрат.

6. Суд першої інстанції виходив з того, що на момент прийняття відповідачем оспорюваного рішення, вся сума заборгованості зі сплати земельного податку за 2019-2021 роки була сплачена позивачем у повному обсязі 08.07.2021.

7. Разом з тим, застосувавши до спірних правовідносин частину третю статті 144 ЗК України (у відповідній редакції), суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у органу місцевого самоврядування права приймати рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою, оскільки припинення такого права, у разі порушення земельного законодавства, здійснюється в судовому порядку.

8. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 змінено шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення залишено без змін.

9. Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком місцевого господарського суду в частині застосування до спірних правовідносин статті 144 ЗК України (у відповідній редакції) в контексті наявності повноважень відповідача на прийняття оскаржуваного рішення про припинення права постійного користування.

10. Апеляційний суд зазначив, що оскільки несплата земельного податку не фіксується державними інспекторами сільського господарства / з охорони довкілля, передбачений статтею 144 ЗК України порядок припинення права користування земельними ділянками до спірних правовідносин не застосовується.

11. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що систематична несплата земельного податку може бути підставою, передбаченою статтею 141 ЗК України, для припинення права користування земельною ділянкою в загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування.

12. Водночас, з огляду на обставини відсутності у позивача будь-якої заборгованості зі сплати земельного податку станом на день прийняття оспорюваного рішення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що підстав для позбавлення останнього права постійного користування фактично не існувало.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. Миколаївська селищна рада подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення від 23.05.2022 і постанову від 20.09.2022 у цій справі та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі (узагальнено)

14. У касаційній скарзі Миколаївська селищна рада зазначає про неправильне застосування норми матеріального права, передбаченої пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України і про неврахування судами в цій частині висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.04.2022 у справі №738/663/20.

15. Також щодо застосування приписів частини десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) скаржник посилається на неврахування судами висновків Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 13.10.2011 у справі № 15/75 та роз`яснень президії Вищого Арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів".

16. Скаржник наголошує, що окрім систематичної несплати земельного податку чинне земельне законодавство не містить жодних вимог щодо додаткових обставин, які орган повинен встановити та, відповідно, вказівки на оцінку, яку він повинен надати таким обставинам. Зазначає, що законодавство також не містить і переліку обставин, за яких рішення про припинення права користування не може бути прийнято (зокрема, сплата заборгованості на момент прийняття рішення), та процедури, яка передує прийняттю такого рішення.

17. При цьому, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20, скаржник вказує, що повноваження органу місцевого самоврядування на прийняття рішення про припинення права постійного користування земельною з підстави, передбаченої пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України, визначені статтею 12 ЗК України та статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

18. Водночас, на переконання скаржника, надавши по суті оцінку доцільності прийняття Миколаївською селищною радою рішення про припинення права постійного користування, суд апеляційної інстанції втрутився в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, що є порушенням положень частини третьої статті 236 ГПК України, оскільки таке рішення суду не відповідає завданню господарського судочинства. Обґрунтовуючи ці доводи, скаржник також посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 12.03.2020 у справі № 910/15799/18, від 22.04.2021 у справі № 910/6322/20 та від 14.12.2021 у справі № 910/16869/20.

Позиція інших учасників справи

19. Позивач подав відзив, у якому не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає їх безпідставними і необґрунтованими. Позивач, зокрема, зазначає про неподібність правовідносин у справі, що переглядається, та у справі № 738/663/20, на неврахування висновків Верховного Суду у якій посилається скаржник у касаційній скарзі. Також зазначає про помилкове посилання скаржника на висновки Вищого господарського суду України, викладені в постанові від 13.10.2011 у справі № 15/75 та роз`яснення президії Вищого Арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35, оскільки врахування таких висновків не є обов`язковим та у розумінні статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не є підставами касаційного оскарження.

20. Також у відзиві на касаційну скаргу ФГ "Пінчук" просить покласти на Миколаївську селищну раду витрати позивача на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у розмірі 15 000,00 грн.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

21. Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).

22. Судові рішення у справі оскаржуються відповідачем з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

23. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

24. При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19).

25. Разом з тим на предмет подібності слід оцінити саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін у справі та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їх змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним і об`єктним критерієм відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

26. Спірні правовідносини між сторонами пов`язані із правомірністю прийняття відповідачем рішення від 26.11.2021 про припинення позивачу права постійного користування земельною ділянкою площею 49,2 га, наданою на підставі державного акта на право постійного користування землею від 23.03.1995 серії СМ 00338, за реєстровим №21. Підставою прийняття Миколаївською селищною радою такого рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою визначено пункт "д" частини першої статті 141 ЗК України, а саме систематичну несплату земельного податку.

27. Щодо доводів, викладених у пункті 14 цієї ухвали колегія суддів зазначає, що у справі №738/663/20 (на яку в цій частині посилається скаржник у касаційній скарзі) спір пов`язаний з вимогами про припинення відповідачу (фізичній особі) права постійного користування земельною ділянкою, який протягом тривалого часу не сплачувала земельного податку.

28. За обставинами справи №738/663/20, в якій Верховним Судом була прийнята постанова від 26.04.2022, Селянське (фермерське) господарство "Зерно" Товстоп`ята Олександра Ісаковича було ліквідовано та знято з державної реєстрації у 2006 році.

29. Також у зазначеній справі №738/663/20 судами попередніх інстанцій було встановлено обставини несплати відповідачем (фізичною особою) протягом тривалого часу (з 2006 року по 2020 рік) земельного податку за користування земельною ділянкою, що визнано судами самостійною підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою відповідно до пункту "д" частини першої статті 141 ЗК України.

30. При цьому Верховний Суд у наведеній справі у постанові від 26.04.2022 визнав необґрунтованими доводи відповідача (фізичної особи), зокрема, щодо надання ним копій квитанцій про сплату у 2020 році земельного податку за останні три роки, оскільки такі доводи не спростовують факту систематичної несплати відповідачем земельного податку.

31. Отже, за обставинами справи №738/663/20, на час вирішення спору у цій справі за відповідачем існувала заборгованість зі сплати земельного податку, яку відповідач не сплачував протягом тривалого часу починаючи з 2006 року, що визнано судами систематичною несплатою (безвідносно до доводів відповідача щодо сплати ним у 2020 році земельного податку за останні три роки).

32. Натомість у справі, що переглядається, судами встановлено факт відсутності заборгованості позивача зі сплати земельного податку, а відтак і відсутність підстав для позбавлення позивача права постійного користування земельною ділянкою площею 49,2 га на час прийняття Миколаївською селищною радою оспорюваного рішення від 26.11.2021.

33. При цьому, у цій справі судами встановлені обставини, що передували прийняттю Миколаївською селищною радою оспорюваного рішення від 26.11.2021 та свідчать про обізнаність останньої ще з липня 2021 року (лист Головного управління ДФС у Сумській області від 15.07.2021) щодо відсутності у позивача податкового боргу зі сплати земельного податку за відповідний період 2020 - 2021 років.

34. Наведене свідчить про неподібність правовідносин у справі №738/663/20 та у справі № 920/1374/21 з урахуванням критеріїв подібності правовідносин, викладених у пунктах 24, 25 цієї ухвали.

35. Також скаржник посилається на справу №924/856/20, у якій предметом позову було визнання протиправним та скасування рішення Хмельницької міської ради від 17.06.2020 № 85, яким Акціонерному товариству "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" припинено право постійного користування земельною ділянкою з підстави систематичної несплати позивачем земельного податку.

36. У цій справі, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 дійшов висновку, що за наявності підстав, передбачених пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України, припинення права користування земельною ділянкою проводиться у загальному порядку - за рішенням компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування (пункт 46 постанови).

37. При цьому, на відміну від справи, що переглядається, у справі №924/856/20 судом апеляційної інстанції встановлено факт систематичної несплати земельного податку Акціонерним товариством "Видавництво "Поділля" Корпоративного підприємства AT "ДАК Укрвидавполіграфія" з 2008 року, а також враховано, що на час прийняття оскаржуваного рішення заборгованість позивача зі сплати земельного податку становила 1 325 600,00 грн, що підтверджено представником позивача в судовому засіданні.

38. За таких обставин, правовідносини у справі №924/856/20, з урахуванням критеріїв подібності правовідносин, викладених у пунктах 24, 25 цієї ухвали, також не є подібними до правовідносин у справі, яка розглядається, а процитований скаржником висновок Верховного Суду стосовно права компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування на прийняття рішення щодо припинення права користування земельною ділянкою з підстави, передбаченої пунктом "д" частини першої статті 141 ЗК України не суперечить висновку суду апеляційної інстанції у справі №920/1374/21 з урахуванням встановлених у цій справі обставин, про які зазначалось у пунктах 6, 12, 32 цієї ухвали (щодо відсутності заборгованості позивача зі сплати земельного податку на час прийняття Миколаївською селищною радою оспорюваного рішення від 26.11.2021).

39. Стосовно доводів скаржника, викладених у пункті 18 цієї ухвали, колегія суддів зазначає, що наведені скаржником справи, з урахуванням їх суб`єктного та об`єктного критеріїв, змісту спірних правовідносин, а саме: справа № 910/15799/18 (про визнання недійсним рішення Антимонопольного комітету України про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу), а також справа №910/6322/20 та справа №910/16869/20 (про визнання недійсними рішень Антимонопольного комітету України про відмову в розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції), очевидно є неподібними до правовідносин, що склалися у справі №920/1374/21, а доводи скаржника в цій частині не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції положень частини третьої статті 236 ГПК України (щодо відповідності судового рішення завданню господарського судочинства) внаслідок неврахування висновків Верховного Суду в правовідносинах, що склалися в цій справі, яка розглядається.

40. Верховний Суд також не бере до уваги посилання скаржника на правову позицію, викладену в постанові Вищого господарського суду України від 13.10.2011 у справі №15/75 та роз`ясненнях президії Вищого Арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України та роз`яснення президії Вищого Арбітражного суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

41. Разом з тим, положення ГПК України покладають обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, саме на скаржника, що, з урахуванням положень статті 290 ГПК України, зобов`язує останнього, а не суд, у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, чого скаржником, з урахуванням викладеного в пунктах 27-40 цієї ухвали, зроблено не було.

42. Інші доводи відповідача не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною другою статті 287 ГПК України, а відтак не підпадають під правове регулювання вказаної норми процесуального закону, а тому Суд в силу приписів статей 287 і 300 ГПК України не надає їм оцінку.

43. Підсумовуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що цитування скаржником окремих висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а зміст перелічених скаржником постанов не свідчить про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах. Зазначене є підставою для закриття касаційного провадження з цієї підстави (Суд також звертає увагу, що у зв`язку з цим не здійснюється аналіз правильності правозастосування судами попередніх інстанцій).

44. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

45. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, а інші підстави касаційного оскарження скаржник не зазначив і не обґрунтовував у поданій касаційній скарзі, Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Миколаївської селищної ради на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 у справі №920/1374/21.

46. Враховуючи викладені вище у цій ухвалі висновки щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження, а також з урахуванням визначених статтею 300 ГПК України меж розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів не надає оцінки іншим доводам відзиву на касаційну скаргу.

Щодо заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу

47. Як вже зазначалось у пункті 20 цієї ухвали, позивачем разом із відзивом на касаційну скаргу заявлено про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у сумі 15 000,00 грн.

48. У судовому засіданні 13.12.2022 представницею Миколаївської селищної ради Просвіркіною М. С. усно заявлено клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

49. Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що розмір витрат позивача на правничу допомогу є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності із наданими адвокатом послугами та предметом спору, оскільки ця справа не є надто складною.

50. Зокрема, представниця відповідача вказує на те, що аналіз чинного законодавства та судової практики здійснювався на стадії провадження у справі в судах попередніх інстанцій, а отже відзив на касаційну скаргу не потребував значного часу для підготовки та не містить посилань на нові обставини.

51. Крім того, згідно з актом наданих послуг адвокат позивача здійснюючи лише аналіз касаційної скарги, складав тільки один правовий документ - відзив на касаційну скаргу.

52. Розглянувши заяву позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

53. За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

54. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

55. Разом із тим, згідно із статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

56. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

57. Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу).

58. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

59. За змістом статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви.

60. Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

61. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

62. Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

63. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

64. Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

65. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

66. Водночас, за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

67. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

68. У розумінні положень частини п`ятої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

69. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

70. Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

71. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

72. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

73. Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

74. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 126 ГПК України).

75. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

76. З матеріалів справи вбачається, що ФГ "Пінчук" дотрималося вимог щодо строків звернення із заявою про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу та подання відповідних доказів.

77. При цьому, як свідчать матеріали справи, між ФГ "Пінчук" (Клієнт) та адвокатом Кучменком Сергієм Вікторовичем укладено договір про надання правової допомоги від 12.12.2021 та додаткову угоду від 17.11.2022 до цього договору.

78. Відповідно до пункту 2 додаткової угоди від 17.11.2022 до договору про надання правової допомоги вартість послуг адвоката по наданню клієнту правової допомоги щодо розгляду справи № 920/1374/21 в Касаційному господарському суді Верховного Суду згідно з цією додатковою угодою складає 15 000,00 грн.

79. У пункті 1 вказаної додаткової угоди погоджено перелік послуг, які надаються позивачу, а саме:

- аналіз чинного законодавства України та дослідження практики застосування відповідних норм права;

- консультації та роз`яснення з приводу застосування відповідних норм права;

- правовий аналіз касаційної скарги та інших документів правового характеру, як-то пояснень, клопотань, заяв, скарг тощо, поданих Миколаївською селищною радою по даній справі;

- представництво інтересів клієнта в суді (участь в судових засіданнях суду касаційної інстанції по цій справі);

- вчинення процесуальних дій у судовому процесі відповідно до наданих повноважень, підготовка необхідних документів правового характеру (відзиву на касаційну скаргу, заперечень, пояснень, заяв, клопотань, вимог, скарг тощо) та інші юридичні послуги з даного спірного питання.

80. Факт надання професійної правничої допомоги за договором від 12.12.2021 підтверджується актом про надання правової допомоги від 05.12.2022, відповідно до якого розмір винагороди адвоката (гонорар) за надання правової допомоги на підставі пункту 2 додаткової угоди від 17.11.2022 складає 15 000,00 грн.

81. Відповідно до цього акта від 05.12.2022 адвокатом Кучменком С. В. надано позивачу такі послуги:

- правовий аналіз касаційної скарги Миколаївської селищної ради на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 у справі № 920/1374/21;

- дослідження судової практики застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах;

- юридичні консультації та роз`яснення з приводу застосування відповідних норм права, консультації щодо можливих шляхів захисту прав клієнта, перспектив та порядку судового захисту;

- підготовка відзиву на касаційну скаргу.

82. Факт оплати ФГ "Пінчук" послуг з наданої адвокатом Кучменком С. В. професійної правничої допомоги підтверджується квитанцією від 05.12.2022 №0.0..1.

83. Також у матеріалах справи містяться ордер серії ВМ № 1031776 на підтвердження повноважень адвоката Кучменка С. В. представляти інтереси позивача у Верховному Суді, який був присутній у судовому засіданні 13.12.2022 в режимі відеоконференції як представник ФГ "Пінчук".

84. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, представником ФГ "Пінчук" було направлено Миколаївській селищній ради копію відзиву, який містить заяву про стягнення витрат на професійну правову (правничу) допомогу від 05.12.2022 (в порядку частини восьмої статті 129 ГПК України) та докази на підтвердження витрат з правової допомоги, який отримано останньою 07.12.2022, що підтверджується даними, які містяться на сайті Укрпошти при перевірці поштового відправлення за трек-номером - 518.

85. Водночас, розглянувши наведені усно представницею Миколаївської селищної ради доводи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, про яке зазначено в пункті 48 цієї ухвали, суд касаційної інстанції вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

86. Верховний Суд наголошує на тому, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

87. Тобто у розумінні норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

88. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

89. Щодо доводів представниці відповідача про включення до переліку акта про надання позивачу правової допомоги від 05.12.2022 послуг зі складання тільки одного правового документа - відзиву на касаційну скаргу, тоді як за умовами додаткової угоди від 17.11.2022 правова допомога адвоката позивача включала в себе складання і інших документів правового характеру, колегія суддів зазначає таке.

90. Як уже зазначалось, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

91. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (пункти 132-134 постанови).

92. При цьому у зазначеній постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (пункт 135 постанови) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

93. За змістом пункту 2 додаткової угоди від 17.11.2022 розмір гонорару адвоката за наданню правової допомоги в суді касаційної інстанції у справі №920/1374/21 складає 15 000,00 грн.

94. Таким чином, у цій справі між ФГ "Пінчук" і адвокатом існувала домовленість про фіксований розмір оплати правової допомоги в суді касаційної інстанції незалежно від кількості часу (годин), який адвокат витратить на надання професійної правничої допомоги.

95. Колегія суддів зазначає, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (аналогічний висновок також викладено в пункті 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).

96. Однак, зазначивши про неспівмірність витрат із складністю справи та виконаних робіт, обсягом наданих послуг, вказуючи на штучне завищення витрат, представниця Миколаївської селищної ради не обґрунтувала та не надала суду доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неспівмірність, та/або нерозумність, та/або нереальність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до цієї справи. Доводи в цій частині є декларативними, без надання відповідних доказів щодо неспівмірності витрат із складністю справи та фактично зводяться до узагальненого заперечення понесених позивачем витрат.

97. Водночас, колегія суддів враховує, що у касаційній скарзі відповідач сам визначав орієнтовну суму витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді касаційної інстанції у цій справі у розмірі 30 000,00 грн, що безвідносно до викладеного вище додатково нівелює доводи останнього щодо завищення таких витрат позивачем.

98. З огляду на викладене суд касаційної інстанції відмовляє Миколаївській селищній раді у клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

99. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з Миколаївської селищної ради на користь ФГ "Пінчук" витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у заявленій сумі.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2022 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 у справі № 920/1374/21.

2. Заяву Фермерського господарства "Пінчук" про відшкодування витрат на професійну правову допомогу задовольнити.

3. Стягнути з Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області на користь Фермерського господарства "Пінчук" 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції у справі №920/1374/21.

4. Доручити Господарському суду Сумської області видати наказ на виконання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил