ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2022 р. Справа №910/21797/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Гаврилюка О.М.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 09.08.2022

у справі №910/21797/21 (суддя Котков О.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро Класс"

про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Міністерства оборони України (далі Міністерство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягання з Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" (далі Банк) банківської гарантії у розмірі 49 987,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення взятих на себе зобов`язань за банківською гарантією від 11.05.2018 №2310-0518/EKL3v не здійснено виплати позивачу гарантії у розмірі 49 987,50 грн., у зв`язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро Класс" (далі ТОВ "Євро Класс") зобов`язань за договором від 15.05.2018 №286/2/18/19.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 відкрито провадження у справі №910/21797/21, а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ТОВ "Євро Класс".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 позовні вимоги задоволено.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача банківську гарантію у розмірі 49 987,50 грн. та судовий збір в сумі 2 270,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням, Банк звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій останній просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення, на думку скаржника, не відповідає вимогам чинного процесуального закону, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального права, неправильним застосуванням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню також тому, що суд першої інстанції ухилився від всебічного та об`єктивного розгляду матеріалів справи, не встановив природу спірних взаємовідносин сторін, належним чином не вивчив та не дослідив всі наявні докази, що знаходились в матеріалах справи, не з`ясував характер спірних правовідносин і як наслідок прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Також ставиться питання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2022 апеляційну скаргу Банку передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) Зубець Л.П., суддів: Ткаченка Б.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/21797/21.

21.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/21797/21

У зв`язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Алданова С.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2022 прийнято справу №910/21797/21 за апеляційною скаргою Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022, до провадження колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя Зубець Л.П. (суддя-доповідач), судді: Алданова С.О., Гаврилюк В.В.

Поновлено Банку пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21.

Клопотання Банку про витребування доказів залишено без розгляду.

Відкрито апеляційне провадження у справі №910/21797/21 за апеляційною скаргою Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022.

Відмовлено Банку в задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

За приписами частини 4 статті 262 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) в ухвалі про відкриття апеляційного провадження роз`яснено право та встановлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, встановлено сторонам у справі строк на подання заяв/клопотань, пояснень або заперечень з доказами їх направлення іншим учасникам справи.

Позивач та третя особа, у порядку статті 263 ГПК України своїм правом не скористалися, до Північного апеляційного господарського суду відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 15.05.2018 між Міністерством (замовник) та ТОВ "Євро Класс" (постачальник) укладено договір про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (за кошти Державного бюджету України) №286/2/18/19, за умовами якого, постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л): лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі КВЕ-250) (далі товар), зазначений у специфікації, а замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки.

Відповідно до пункту 1.2 договору постачальник зобов`язався поставити замовнику лот 2 Обладнання для їдалень (39312200-4) (Казан електричний для варіння їжі, об`єм 250 л), а саме (Казан електричний для варіння їжі КВЕ-250) до 25.05.2018 включно 12 штук на суму 399 900,00 грн. без ПДВ, до 20.06.2018 включно 13 штук на суму 433 225,00 грн. без ПДВ, а всього на суму 999 750,00 грн. з ПДВ.

Згідно з пунктом 5.1 договору товар постачається на умовах DDP склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною договору.

Рознарядкою Міністерства оборони України (додаток 12.1.1. до договору в редакції додаткової угоди №1 від 05.07.2018) встановлені терміни постачання товару:

- ХНУПС (4 шт.) до 25.05.2018 включно;

- ВІТВ НТУ "ХПІ" (4 шт.) до 25.05.2018 включно;

- А0501 (4 шт.) до 25.05.2018 включно;

- Інститут ВМС НУ ОМА (7 шт.) до 20.06.2018 включно;

- ВМ Ліцей (2 шт.) до 20.06.2018 включно;

- А0666 (4 шт.) до 20.06.2018 включно.

За умовами пункту 11.3 договору ТОВ "Євро Класс" забезпечило виконання зобов`язань за договором у розмірі 5% ціни договору банківською гарантією від 11.05.2018 №2310-0518/EKL3v у сумі 49 987,50 грн.

Відповідно до банківської гарантії від 11.05.2018 №2310-0518/EKL3v Банк гарантував безумовно та безвідклично виплатити Міністерству кошти в сумі 49 987,50 грн. у випадку невиконання (неналежного) виконання принципалом (ТОВ "Євро Класс") умов договору (щодо якості, кількості, строків) щодо закупівлі протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання ним письмової вимоги бенефіціара (Міністерства) з посиланням на цю гарантію за підписами уповноважених осіб, у якій має зазначатися номер і дата договору, сума належна до сплати, із зазначенням у чому саме полягає невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Дана гарантія дійсна по 01.02.2019 включно.

У відповіді від 22.01.2019 на вимогу Міністерства від 26.12.2018 №286/6/7041 Банк повідомив, що дана вимога не відповідає умовам гарантії, зокрема, не надано належного підтвердження повноважень підписанта вимоги. Крім того, до вимоги не додано документів, що підтверджують настання гарантійного випадку.

В подальшому, листом від 06.02.2019 №660/12-б/б-01 Банк повідомив, що додатково до листа від 22.01.2019 вимога не підлягала задоволенню Банком також з інших наведених у листі причин.

Через невиконання зобов`язань за договором банківської гарантії, Міністерство оборони України звернулося до суду з даним позовом.

Звертаючись до місцевого господарського суду з цим позовом, позивач стверджує, що в порушення норм законодавства відповідач не виконав зобов`язань за договором банківської гарантії.

Місцевий господарський суд, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає правомірними висновки суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Судова колегія зазначає, що правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі банківської гарантії. Особливості регулювання цих правовідносин визначено, зокрема, параграфом 4 глави 49 ЦК України, положеннями глави 22 Господарського кодексу України (далі ГК України), Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 №639, Уніфікованими правилами міжнародної торгової палати для гарантій за першою вимогою 1992 року.

Статтею 546 ЦК України унормовано види забезпечення виконання зобов`язання.

Зокрема, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За правилами статті 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 200 ГК України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони.

Згідно з частиною 1 статті 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

При цьому, відповідно до статті 562 ЦК України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Колегія суддів зазначає, що гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником. Проте, особливістю гарантії є те, що її чинність не залежить від дійсності або чинності основного зобов`язання, що забезпечується гарантією. Отже, гарантійне зобов`язання носить самостійний, автономний характер по відношенню до основного зобов`язання.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

Гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії (частина 1 статті 565 ЦК України).

Враховуючи строк дії гарантії (до 01.02.2019), а також те, що вимога Міністерства та лист Банку датовані 26.12.2018 та 22.01.2019 відповідно, позивач звернувся до відповідача з вимогою в межах строку дії гарантії.

За приписами частини 1 статті 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Згідно з пунктом 3 розділу I Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №639 (далі Положення), гарантійний випадок це одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин; гарантія це спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

За змістом пункту 1 глави 2 розділу III вказаного Положення, у разі настання гарантійного випадку і для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, бенефіціар може подати безпосередньо до банку-гаранта або до банку-резидента (залежно від того, як це визначено умовами гарантії) вимогу для отримання відшкодування, забезпеченого гарантією, а також усі документи, передбачені умовами гарантії (якщо таке подання в ній передбачено).

Відповідно до пункту 2 розділу І Положення, безумовна гарантія це гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

У даному випадку гарантія №2310-0518/EKL3v є безумовною і безвідкличною, тобто гарантія, за якою банк-гарант у разі порушення принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, сплачує кошти бенефіціару за першою його вимогою без подання будь-яких інших документів або виконання будь-яких інших умов.

При цьому в частині змісту вимоги та доданих до неї документів законодавцем чітко встановлено, що обов`язковим є зазначення у вимозі або у доданих до неї документах того, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Проте обов`язкового переліку документів, які мають бути додані до вимоги по гарантії, закон не містить, тобто законодавець залишив на розсуд особи, яка складає гарантію, визначення у тексті гарантії певного переліку документів, які повинні бути додані до вимоги за гарантією.

Поряд з цим, статтею 1 Уніфікованих правил для гарантій за вимогою в редакції 1992 року (публікація Міжнародної торгової палати №458 (МТП №458) визначено, що ці правила застосовуються до будь-якої банківської гарантії або доповненню до неї, яку гарант зобов`язався надати та в якій зазначено, що вона складена згідно з цими правилами (публікація МТП №458) та обов`язкова для всіх сторін в гарантійному зобов`язанні, якщо інше прямо не зазначено в гарантії або доповненні до неї.

Згідно з пунктом 2 вказаних Правил гарантія за своєю природою є самостійною угодою, незалежною від основного контракту або тендера, на яких вона ґрунтується, а тому гарант ніяким чином не пов`язаний таким контрактом або тендером, незважаючи на те, що посилання на них міститься в тексті гарантії. Обов`язок гаранта це сплата грошової суми, зазначеної у гарантії, при представленні письмової вимоги її сплатити і інших документів, зазначених у гарантії, які за зовнішніми ознаками відповідають умовам, описаним у гарантії.

Враховуючи приписи статей 560, 563, 565 ЦК України обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/21641/17, від 20.06.2018 у справі №904/9536/17, від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 14.11.2019 у справі №910/20326/17.

Як на підставу настання гарантійного випадку, позивач посилається на те, що постачальник не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного постачання товару за договором 15.05.2018 №286/2/18/19, що зокрема підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2020 у справі №910/7723/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2019, за позовом Міністерства до ТОВ "Євро Класс" про стягнення 130 487,37 грн.

Вказаним судовим рішенням позовні вимоги Міністерства задоволено у повному обсязі. У судовому рішенні встановлено, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поставки товару позивачу у встановлені договором строки, у зв`язку з чим заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положеннями частини 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачено частиною 4 статті 75 ГПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки судове рішення у справі №910/7723/19, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт, що ТОВ "Євро Класс" не виконало свої зобов`язання за договорами щодо дотримання строків поставки товару у строк визначений пунктом 1.2 договору. Тобто має місце порушення ТОВ "Євро Класс" вказаного договору поставки.

За наведеного доводи відповідача про те, що позивачем пред`явлено вимогу за відсутності обставин, що зумовлюють настання гарантійного випадку, визнаються судовою колегією необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з пунктом 36 Положення банк-гарант (резидент), отримавши від бенефіціара або банку бенефіціара, або іншого банку вимогу, перевіряє достовірність цієї вимоги, а також те, що вона становить належне представлення.

Пунктом 37 Положення передбачено, що банк-гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення.

При вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити за гарантією до предмета доказування входить, у першу чергу, дослідження наявності чи відсутності виникнення відповідного обов`язку гарантійного випадку (порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією), а не формальне дослідження виключно наявності заяви про сплату за гарантією.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі №910/16898/19. Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №910/20306/17.

Як встановлено вище, ТОВ "Євро Класс" порушило зобов`язання за договором поставки в частині строків постачання продукції, про що Міністерство у вимозі повідомило банк, а тому, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого господарського суду, що Міністерство набуло право отримати кошти від банку в розмірі суми банківської гарантії від 11.05.2018 №2310-0518/EKL3v, у зв`язку з чим заявлений позивачем позов про стягнення з відповідача на користь позивача 48 987,50 грн. банківської гарантії, є обґрунтованим.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що до вимоги не було додано належних документів, що підтверджували повноваження підписанта, колегія суддів зазначає, що до вимоги було додано дві довіреності, які підтверджували повноваження підписанта Гулєвича В.В. До того ж, вказана особа була підписантом договору поставки. Тобто, наведені доводи скаржника є лише формальною підставою щодо форми вимоги, оскільки невідповідність документів за формою Національному стандарту України ДСТУ 4163-2003 не нівелює стандарт допустимості доказів. При цьому, довіреність на Гулєвича В.В. є достатньою для підтвердження правомірності засвідчення останнім документів.

Щодо доводів скаржника про те, що стягнення з третьої особи у справі №910/7723/19 штрафних санкцій за порушення умов договору поставки, та стягнення з відповідача суми гарантії є повторним притягненням постачальника до відповідальності, що суперечить статті 61 Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Основною з функцій гарантій, зокрема і банківської гарантії, є забезпечувальна функція, яка полягає в тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром.

Зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання (частина 1 статті 562 ЦК України).

Стаття 562 ЦК України, у якій закріплено вище зазначений принцип, є спеціальною у порівнянні із частиною 2 статті 548 ЦК України, якою закріплено загальний принцип акцесорності для всіх видів забезпечення виконання зобов`язань, які є додатковими до основного договору, що забезпечується і в повній мірі залежать від нього.

Гарантія, згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України, є одним із видів забезпечення основного зобов`язання.

Водночас, за змістом статті 546 ЦК України, законодавець вказує на незалежність зобов`язання гаранта сплатити бенефіціару визначену суму від основного договору.

Таким чином, гарантія підпадає під самостійне правове регулювання та не залежить від впливу основного зобов`язання.

У частині 2 статті 20 ГК України визначено, що застосування штрафних санкцій є одним зі способів захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання. Крім того, встановлено, що права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються також іншими способами, передбаченими законом.

Згідно з частиною 1 статті 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань.

Неустойка і банківська гарантія є різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності.

Отже, можливість стягнення з пені та штрафу за порушення строків поставки товару за договором не ставиться у залежність від реалізації позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією. Крім того, положення договору не містять застережень про пріоритетність у застосуванні або можливість взаємного зарахування цих способів забезпечення виконання зобов`язань.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №908/7/18.

Тобто, як зазначено в частині 1 статті 230 та частині 6 статті 231 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Способи забезпечення виконання зобов`язань поділяються на акцесорні (додаткові) та неакцесорні. За своєю природою акцесорний характер має неустойка, яка у всіх випадках є елементом забезпеченого зобов`язання.

До неакцесорних способів забезпечення виконання зобов`язань належить банківська гарантія, оскільки передбачене нею зобов`язання гаранта перед бенефіціаром не залежить від основного зобов`язання, на забезпечення виконання якого вона видана, навіть якщо в гарантії є посилання на це зобов`язання (стаття 370 ГК України). Незважаючи на те, що загальною фактичною підставою виникнення права кредитора на отримання коштів як господарської санкції та за банківською гарантією є порушення боржником своїх зобов`язань, неустойка і банківська гарантія вважаються різними способами захисту прав та законних інтересів суб`єктів господарювання, різними засобами забезпечення виконання господарських зобов`язань. Зазначені способи мають різну правову природу і не є взаємовиключними. Сплата коштів кредитору гарантом і сплата штрафних санкцій боржником не належать до одного виду відповідальності. Отже, можливість стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків поставки товару за договором не залежить від реалізації позивачем свого права на звернення стягнення за банківською гарантією.

Що стосується тверджень Банку про необхідність реєстрації договору поставки від 15.05.2018 №268/2/18/19 в органах казначейства, то така реєстрація означає реєстрацію бюджетного зобов`язання за договором.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки кошти за продукцію з боку Міністерства були перераховані на рахунок третьої особи, та поставлений товар був Міністерством прийнятий та взятий на бухгалтерський облік, то такий факт свідчить про дотримання Міністерством вимог бюджетного законодавства, з огляду на те, що без дотримання таких вимог орган казначейства не підтвердив би правомірність та не надав би дозвіл на перерахування коштів за договором поставки, з чим погоджується колегія суддів.

Стосовно доводу скаржника, що відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про перехід до загального позовного провадження, але воно не було взято судом до уваги, а відповідне клопотання подавалось з метою повного, всебічного розгляду справи, зокрема з метою надання всіх необхідних доказів, суд апеляційної інстанції, з огляду на частину 3 статті 255 ГПК України, зазначає наступне.

Статтею 12 ГПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Справа №910/21797/21 є малозначною, з огляду на ціну позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та незначної складності, з огляду на незначний обсяг доказів, які потребують дослідженню.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правомірно розглянуто справу в спрощеному порядку і апеляційним господарським судом не встановлено порушення прав апелянта.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову у справі №910/21797/21.

Згідно з частиною 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27.09.2001).

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2018 у справі №910/947/17.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим судове рішення має бути залишеними без змін, а апеляційна скарга Банку без задоволення.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, з огляду на відмову в задоволенні апеляційної скарги Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21, на підставі статті 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Згідно з частиною 5 статті 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено частиною 3 статті 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 267-271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Айбокс Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.08.2022 у справі №910/21797/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "Айбокс Банк".

4. Матеріали справи №910/21797/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

О.М. Гаврилюк