УХВАЛА

19 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 907/399/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранця О. М. - головуючий, Кондратової І. Д., Студенця В. І.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення та виклику сторін касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича

на рішення Господарського суду Закарпатської області

у складі судді Пригари Л. І.

від 01 червня 2021 року

та на постанову Західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Скрипчука О. С., Марка Р. І., Кравчука Н. М.

від 22 жовтня 2021 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал"

до Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича

про стягнення 66 900,00 грн заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, яка була прийнята ухвалою суду від 20 серпня 2018 року, просило стягнути з відповідача 66 900,00 грн за надані послуги місця доставки митних вантажів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на своїй території на вул. Пролетарській, 2 в м. Тячів створив місце доставки митних вантажів, якому відповідно до Класифікатора місць прибуття, затвердженого наказом Державної митної служби України від 17.05.2011 № 295, та Переліку місць доставки, затвердженого наказом Державної митної служби України від 27.08.2012 № 426, присвоєно статус "місця прибуття митних вантажів" за кодом 305-002-1-1.

Позивач вказує, що в період з 20.06.2015 по 21.03.2016 відповідач здійснював митне оформлення своїх вантажів в режимі експорту в місці прибуття за кодом "305-002-1-1" і відповідно до акцептованих умов публічного договору повинен був сплачувати по 300 грн. за кожен день отримання послуг місця прибуття стосовно кожного митного оформлення вантажів. Однак, свої обов`язки відповідач виконав неналежним чином, внаслідок чого станом на момент пред`явлення позову його заборгованість за отримані послуги місця прибуття становить 66 900 грн. при митному оформленні вантажів в режимі експорту у 223 випадках, що підтверджується відомостями, які містяться у поданих відповідачем вантажно митних деклараціях.

Справа № 907/399/18 розглядалася господарськими судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2019 скасовано рішення та постанову про задоволення позову у справі №907/399/18, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення Верховний Суд вказав, що зазначення відповідачем коду території позивача у графі 30 МД є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації та свідчить тільки про намір скористатися такою послугою. Фактичне споживання відповідачем публічної послуги може мати місце тільки у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про пред`явлення йому товару для митного оформлення, оскільки у цьому випадку виконання митних формальностей буде відбуватися безпосередньо у місці доставки товару, яке зазначено в графі 30 МД.

Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанції не врахували особливостей як порядку митного оформлення товарів, так і пов`язаних з ним особливостей укладення між сторонами публічного договору, внаслідок чого помилково пов`язали факт укладення між сторонами договору виключно з обставиною зазначення відповідачем коду території позивача при оформленні митних декларацій та дійшли передчасних висновків про те, що відповідачем спожито запропоновану позивачем послугу в кількості, яка дорівнює кількості оформлених першим у спірний період митних декларацій. При цьому суди не з`ясували характер та зміст послуги, оплати якої вимагає позивач, тобто у чому саме полягає споживання такої послуги.

За результатами нового розгляду даної справи рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року позов задоволено повністю, стягнуто з Фізичної особи підприємця Палінкаша Івана Михайловича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал" 66 900,00 грн заборгованості за надані послуги місця доставки митних вантажів та 1 762,00 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Місцевий господарський суд зазначив, що заповнення графи 30 вантажно-митної декларації не являється формальним виконанням вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації, оскільки за подання органу доходів і зборів неправдивих відомостей про точне місцезнаходження товару або транспортного засобу комерційного призначення, що декларується, декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність.

Судом також вказано, що подання відповідачем вантажно-митної декларації, в якій у графі 30 зазначено місце доставки митних вантажів за кодом 305-002-1-1 ТОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, прийняття цієї декларації органом доходів і зборів та остаточне вивезення за межі митного кордону України вантажу, який задекларований у цій митній декларації, свідчить про розміщення транспортного засобу на цій території шляхом його доставки та відповідно про споживання послуг позивача.

Суд дійшов висновку, що в період здійснення митного оформлення вантаж повинен бути доставлений до місця його знаходження, вказаного в декларації, незалежно від пред`явлення його для огляду чи без такого.

Західний апеляційний господарський суд постановою від 22 жовтня 2021 року у справі №907/399/18 залишив без змін рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого господарського суду та вказав, що послуги місця доставки митних вантажів є обов`язковими для проходження митних формальностей та містять ознаки таких, що необхідні при митному оформленні вантажів. Факт закінчення митного оформлення вантажів у спірних випадках, який не заперечується Фізичною особою підприємцем Палінкаш І.М., свідчить про те, що відповідач доставляв товари або транспорті засоби в місце прибуття, яке зазначене в графі 30 вантажно-митної декларації, а відтак, користувався послугами позивача.

Не погоджуючись з рішенням та постановою, відповідач Фізична особа - підприємець Палінкаш Іван Михайлович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В уточненій касаційній скарзі підставами її подання відповідач визначає п. 1 ч. 2 ст. 287 та п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

На думку скаржника, суди не застосували висновки Верховного Суду, викладені в п. п. 16-28 постанови від 22.04.2019 у даній справі №907/399/18, якою було передано дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скаржник стверджує, що експортні вантажі, що декларуються згідно ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України, доставляються до відповідної зони митного контролю лише у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про необхідність пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення цьому органу. Вважає помилковими твердження судів, що митні формальності вимагають обов`язкової доставки товару до митного посту, оскільки ст. 248 МК України передбачено що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації і присутності товару на митниці в цей час не вимагається.

Також скаржник звертає увагу на лист Державної фіскальної служби України від 01.08.2014 №1085/7/99-99-24-01-06-17 "Щодо митного оформлення експортних вантажів", яким роз`яснено, що при декларуванні експортних вантажів відповідно до положень частини другої статті 258 Кодексу до графи 30 митної декларації вносяться відомості про зону митного контролю, до якої доставлятимуться товари з метою пред`явлення їх органу доходів і зборів, у разі прийняття відповідного рішення.

На думку відповідача, оскільки рішення про необхідність пред`явлення товарів для огляду не приймалось органом доходів і зборів в 2015-2016 році щодо Фізичної особи -підприємця Палінкаш І.М., то і товар не завозився на склад позивача, а як наслідок відповідач не користувався послугами складу позивача за адресою м. Тячів, вул. Пролетарська, 2.

Також скаржник вважає, що суди в своїх рішеннях встановили факт укладення усного договору надання послуг місця доставки, але даний висновок суперечить ст. 208 ЦК України, де встановлено, що між двома юридичними особами належить вчиняти правочин у письмовій формі.

Крім того, за твердженням відповідача, суди не взяли до уваги та не дали оцінку п. 3.1.1. Договору про співробітництво №251 від 01.06.2012, укладеного між позивачем та Чопською митницею яким передбачено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал" може займатись підприємницькою діяльністю тільки поза зоною митного контролю. Тобто якщо навіть вантажі скаржника і знаходились б в зоні митного контролю митного поста Тячів, позивач не міг надавати згідно укладеного вищенаведеного договору з митницею жодних послуг в зоні митного контролю.

На думку скаржника, ні суди, ні позивач жодним чином не обґрунтовують та не доводять належними та допустимими доказами, що вартість одного заїзду на територію митного складу становить 300,00 грн.

За доводами скаржника судами не надано оцінки нотаріальним заявам перевізників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕН-ТРАНС», осіб які проводили перевезення товарів по заявленим ВМД.

Також, скаржник стверджує, що суди не дали оцінку та не взяли до уваги:

- лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал" від 16.02.2015 та лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал" від 23.09.2014, якими сам позивач вказує митниці на той факт, що експортери, зокрема і Палінкаш І.М (відповідач) під час декларації вантажів під час проведення експортних операцій не доставляють в зону митного контролю транспортні засоби з вантажами;

- лист Прокуратури Закарпатської області від 13.07.2016 №17/1-1831-15 та ухвали Печерського районного суду в яких вказано, що досудовим розслідуванням встановлено, що впродовж 2014 - 2016 року службові особи митного посту Тячів Закарпатської митниці ДФС (Чопської митниці) здійснювали митне оформлення товарів у режимі експорт без їх пред`явлення митному органу та без їх доставки у зону митного контролю (відповідно до графи 30 декларацій - м. Тячів, вул. Пролетарська, 2, територія ТОВ "Термінал"). Серед таких експортерів значиться і Приватний підприємець Палінкаш І.М.;

- лист Закарпатської митниці Державної фіскальної служби від 11.03.2015 №07-70-03-4-24-39/2905-11 адресований Товариству з обмеженою відповідальністю "Термінал", в якому митниця пояснювала позивачу, що митниця вимагає доставляти до зони митного контролю вантажі тільки у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про необхідність пред`явлення товарів митниці.

Згідно зі ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність передачі даної справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права, викладеного у даній справі в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.

Так Верховний Суд у постанові від 22.04.2019 у даній справі №907/399/18 (у складі колегії суддів: Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.) направляючи справу на новий розгляд зазначив, зокрема:

«Відповідно до положень Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651 при декларуванні експортних вантажів відповідно до положень частини 2 статті 258 МК України до графи 30 митної декларації вносяться відомості про зону митного контролю, до якої доставлятимуться товари з метою пред`явлення їх органу доходів і зборів, у разі прийняття відповідного рішення.

Експортні вантажі, що декларуються згідно з частиною 2 статті 258 Кодексу, доставляються до відповідної зони митного контролю лише у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про необхідність пред`явлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення цьому органу.

При цьому, з огляду на вимоги Порядку, заповнення декларантом графи 30 митної декларації при переміщенні товарів митною територією України є обов`язковим, проте не є визначальним для митного органу, який приймає рішення про можливість випуску товарів без їх пред`явлення або про необхідність такого пред`явлення вже після прийняття належним чином оформленої митної декларації та за результатами застосування системи управління ризиками.

З огляду на наведені вище вимоги законодавства відповідач при оформленні митної декларації у будь-якому випадку зобов`язаний заповнити графу 30, вказавши ідентифікуючий код обраного ним із затвердженого митним органом переліку "місця доставки товару". Проте необхідність фактичної доставки відповідачем товару до зазначеного в графі 30 "місця доставки товару" залежить від того, чи буде прийнято відповідне рішення про необхідність пред`явлення (огляду) товарів, транспортних засобів комерційного призначення органом доходів і зборів за результатами опрацювання митної декларації. В іншому випадку, тобто у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про можливість випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без їх пред`явлення, переміщення товарів через митний кордон здійснюється без їх доставки до вказаного в графі 30 "місця доставки товару".

Зазначення відповідачем коду території позивача у графі 30 МД є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації та свідчить тільки про намір скористатися такою послугою. Враховуючи встановлені спеціальним митним законодавством особливості митного оформлення товарів, факт безпосереднього прийняття відповідачем публічної пропозиції позивача залежить виключно від дій (рішення) третьої особи - органу доходів і зборів. Тобто фактичне споживання відповідачем публічної послуги може мати місце тільки у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про пред`явлення йому товару для митного оформлення, оскільки у цьому випадку виконання митних формальностей буде відбуватися безпосередньо у місці доставки товару, яке зазначено в графі 30 МД.»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі №910/22858/17 зазначила, що норми ГПК України не поділяють висновків Верховного Суду щодо застосування норм права на ті, що викладені у постановах, якими справу направлено на новий розгляд, та ті, що викладені у постановах, якими завершений розгляд справи. Подібний підхід також відсутній у судовій практиці. Кожна постанова Верховного Суду в силу частини третьої статті 317 ГПК України є остаточною і оскарженню не підлягає, а якщо в ній викладені висновки щодо застосування норми права, то такі висновки підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів.

Таким чином висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 22.04.2019 у даній справі №907/399/18, якою було направлено справу на новий розгляд, підлягають врахуванню іншими судами при вирішенні подібних спорів.

Проте колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Баранця О. М. - головуючий, Кондратової І. Д., Студенця В. І., не погоджується з висновком викладеним у постанові від 22.04.2019 у справі №907/399/18 щодо застосування ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України та Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №651 (далі - Порядок) з огляду на наступне.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за послуги місця доставки митних вантажів, які надані позивачем при здійсненні відповідачем митного оформлення вантажів у режимі експорту.

Згідно з ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

За положеннями ч. 1 та ч. 3 ст. 247 Митного кодексу України митне оформлення здійснюється в місцях розташування відповідних підрозділів органів доходів і зборів протягом робочого часу, встановленого для цих органів. Митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється в будь-якому органі доходів і зборів з пред`явленням їх цьому органу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (ст. 4 Митного кодексу України).

Згідно зі ст. 4 Митного кодексу України зона митного контролю - місце, визначене органами доходів і зборів в пунктах пропуску через державний кордон України або в інших місцях митної території України, в межах якого органи доходів і зборів здійснюють митні формальності.

Відповідно до п. 1.5. Наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 646 Про місця доставки товарів транспортними засобами, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.06.2012 за №1052/21364, на території місця доставки створюється зона митного контролю в порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Митна декларація - заява встановленої форми, в якій особою зазначено митну процедуру, що підлягає застосуванню до товарів, та передбачені законодавством відомості про товари, умови і способи їх переміщення через митний кордон України та щодо нарахування митних платежів, необхідних для застосування цієї процедури (ст. 4 МК України).

Процедура декларування визначена в ст. 257 Митного кодексу України, за положеннями ч. 1 якої декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

В ч. 6 вказаної статті зазначено, що умови та порядок декларування, перелік відомостей, необхідних для здійснення митного контролю та митного оформлення, визначаються цим Кодексом. Положення про митні декларації та форми цих декларацій затверджуються Кабінетом Міністрів України, а порядок заповнення таких декларацій та інших документів, що застосовуються під час митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, - центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Деталі заповнення митної декларації описані у Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, який затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №651.

У пункті 1 Розділу II Порядку «Заповнення граф митних декларацій» зазначено, що графа 30 "Місцезнаходження товарів" заповнюється, якщо здійснюється переміщення митною територією України. У графі зазначаються відомості про зону митного контролю, в якій знаходяться задекларовані товари. У періодичній МД зазначаються відомості про зону митного контролю, до якої доставлятимуться товари з метою пред`явлення їх митному органу.

Отже, при заповненні митної декларації в графі 30 декларант повинен вказати відомості про зону митного контролю, в якій вже знаходяться задекларовані товари. І лише у разі заповнення періодичної митної декларації, декларант у графі 30 зазначає відомості про зону митного контролю, до якої доставлятимуться товари з метою пред`явлення їх митному органу.

Вказане свідчить про те, що перед заповненням митної декларації декларант повинен доставити товар у відповідну зону митного контролю для того, щоб на виконання ч. 1 ст. 257 МК України при заповнені митної декларації надати точні відомості про його місцезнаходження.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №907/399/18 (у складі колегії суддів: Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.) про те, що відповідно до положень Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651 при декларуванні експортних вантажів відповідно до положень частини 2 статті 258 МК України до графи 30 митної декларації вносяться відомості про зону митного контролю, до якої доставлятимуться товари з метою пред`явлення їх органу доходів і зборів, у разі прийняття відповідного рішення.

Щодо застосування ч. 2 ст. 258 МК України в даному випадку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 МК України за рішенням органу доходів і зборів митне оформлення та випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту може здійснюватися без їх пред`явлення органу доходів і зборів, якому подано митну декларацію, заповнену у звичайному порядку. Рішення про можливість випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без їх пред`явлення органу доходів і зборів або про необхідність такого пред`явлення приймається органом доходів і зборів на основі результатів аналізу ризиків у строк не більше чотирьох робочих годин з моменту прийняття митної декларації, заповненої у звичайному порядку відповідно до митного режиму експорту.

Враховуючи те, що митне оформлення згідно зі ст. 248 МК України розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів митної декларації (в разі електронного декларування - з моменту отримання органом електронної митної декларації), а згідно з ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України декларант зобов`язаний надавати в декларації точні відомості, необхідні для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, в тому числі і відомості про зону митного контролю, в якій знаходяться задекларовані товари, то відсутні підстави вважати, що положення ч. 2 ст. 258 МК України звільняє декларанта від прибуття в зону митного контролю перед заповненням декларації.

Зі змісту ч. 2 ст. 258 МК України випливає, що у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про те, що митне оформлення та випуск товарів, транспортних засобів комерційного призначення відповідно до митного режиму експорту буде здійснюватися без їх пред`явлення - не буде відбуватися лише пред`явлення товару або транспортного засобу митному органу, тобто демонстрація задекларованого митного вантажу митному органу для проведення його огляду або контролю.

Положення ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України регулюють лише питання щодо пред`явлення органу доходів і зборів, якому подано митну декларацію, товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

На думку колегії суддів, необхідність або відсутність необхідності пред`являти (демонструвати) митному органу вантаж для подальшого здійснення митного оформлення не впливає на законодавчо визначений обов`язок експортера доставити вантаж у зону митного контролю, яка в спірному випадку знаходиться в межах місця доставки позивача.

Тому з висновками, викладеними у постанові від 22.04.2019 про те, що у разі прийняття органом доходів і зборів рішення про можливість випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення без їх пред`явлення, переміщення товарів через митний кордон здійснюється без їх доставки до вказаного в графі 30 "місця доставки товару", колегія суддів не погоджується, оскільки вважає, що відповідно до зазначених вище норм, у графі 30 зазначаються відомості про зону митного контролю, в якій вже знаходяться задекларовані товари.

Крім того, враховуючи обставини даної справи, та досліджуючи питання щодо наявності між сторонами правовідносин на підставі публічного договору, колегія суддів вважає, що зазначення відповідачем у графі 30 вантажно-митної декларації відомостей щодо місця доставки митних вантажів ТОВ «Термінал», м. Тячів, вул. Пролетарська, 2 з кодом 305-002-1-1 свідчить про те, що відповідач сам з власної волі обрав для проведення митним органом митних формальностей відносно його вантажу саме зону митного контролю, яка розміщена в межах місця доставки позивача, а відповідно й на його умовах.

І зазначення відповідачем коду території позивача у графі 30 МД не є лише формальним виконанням ним вимог чинного законодавства щодо оформлення митної декларації та свідчить не про намір скористатися такою послугою, а про те, що на момент заповнення декларації відповідач уже користувався такою послугою та товар перебував на території місця доставки позивача, тобто прийняв публічну пропозицію позивача.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Враховуючи, що колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування ч. 2 ст. 258 Митного кодексу України та Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №651, який викладено у постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №907/399/18, що була ухвалена колегією суддів Касаційного господарського суду, що входить до складу іншої палати, та з метою формування єдиної правозастосовчої практики, справа № 907/399/18 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 301, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу №907/399/18 разом з касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Палінкаша Івана Михайловича на рішення Господарського суду Закарпатської області від 01 червня 2021 року та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 22 жовтня 2021 року передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. Баранець

Судді І. Кондратова

В. Студенець