ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022 року м.Дніпро Справа № 908/495/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Вечірка І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" на рішення господарського суду Запорізької області від 29.08.2022 року у справі № 908/495/22

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АРКС" (вул. Іллінська, буд. 8, м. Київ, 04070; )

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА" (вул. Перемоги, буд. 97-А, м. Запоріжжя, 69005; адреса для листування: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 17; )

про стягнення 51 844,21 грн, -

ПОСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача про відшкодування в порядку регресу 51 844,21 грн. матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Правовою підставою заявлених вимог позивач зазначив положення ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 12, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Рішенням господарського суду Запорізької області від 29.08.2022 року у справі № 908/495/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» (вул. Перемоги, буд. 97-А, м. Запоріжжя, 69005; адреса для листування: 03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 17; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (вул. Іллінська, буд. 8, м. Київ, 04070; ) суму страхового відшкодування в розмірі 38 560,19 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 845,29 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду спору судом встановлено, що відповідач в силу п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» несе відповідальність як страховик за шкоду, спричинену в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12.03.2021 року за участю транспортних засобів «Тoyota Rav 4» д/н НОМЕР_1 та «Mercedes-Benz МI350» д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , яка винна у вказаній пригоді і цивільно-правова відповідальність якої застрахована в ПрАТ "УАСК "АСКА" згідно полісу № 140597017.

Суд дійшов висновку, що позивач при розрахунку розміру спричиненої шкоди не врахував коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого автомобіля та франшизу, тому належний до стягнення розмір відшкодування становить 38 560,19 грн. з заявлених позивачем 54 344,21 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Вважає, що суд не в повній мірі з`ясував обставини справи, оскільки до винесення судом рішення відповідачем було сплачено позивачу 38 560,19 грн. Повторний обов`язок відповідача сплатити суму страхового відшкодування відсутній.

Просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог. Закрити провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

До апеляційної скарги відповідач надав копію платіжного доручення №71-393211 від 28.06.2022 року про сплату ним на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» 38 560,19 грн.

Відзив на апеляційну скаргу позивач не надав.

Положенням ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

19.10.2022 року ухвалою Центрального апеляційного господарського суду було відкрито апеляційне провадження по даній справі в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Копія вказаної ухвали направлена сторонам.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірних та обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову, а апелянт доводи суду не спростував і апеляційна скарга не доведена.

Колегією суддів встановлено, що дана справа розглядалася судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Зі змісту позову вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача на його користь 54 344,21 грн.

Суду першої інстанції 20.06.2022 року відповідач надав відзив на позовну заяву від 13.06.2022 року за вих. №1969, згідно якого відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме в розмірі 38 560,19 грн.

У відзиві відповідач зазначав, що позивачем пред`явлені позовні вимоги та заявлено до стягнення суму матеріальної шкоди без урахування коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля, що є неправомірним.

Відповідачем надано до відзиву розрахунок коефіцієнта фізичного зносу, який становить 0,43% та зазначено, що розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки Toyota Rav 4 д.р.н.з. НОМЕР_1 складає 41 060,19 грн. та враховуючи франшизу в сумі 2 500,00 грн., то сума матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, повинна складати 38 560,19 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності доказів сплати відповідачем суми матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП, в розмірі 38 560,19 грн.

Колегія суддів наголошує, що вказана сума була сплачена після подання відповідачем відзиву на позов. Такого доказу на час прийняття судом рішення в матеріалах справи не було.

Копію платіжного доручення №71-393211 від 28.06.2022 року відповідач надав лише в суді апеляційної інстанції, залучивши його як додаток до апеляційної скарги.

Між тим, приписи ч.1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачають, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.74, ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів у розмірі 38 560,19 грн. суду першої інстанції не було надано.

Отже, доводи апелянта про те, що суд не належним чином з`ясував обставини справи, безпідставно не закрив провадження у справі, є необгрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2020 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» та ОСОБА_2 (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 72437а0кє (далі - договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, розпорядженням та користуванням наземним транспортним засобом «Тoyota Rav 4» д/н НОМЕР_1 .

У відповідності до умов вказаного договору страхування Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

Згідно ч.2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Встановлено і відповідачем не заперечується, що 12.03.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Тoyota Rav 4» д/н НОМЕР_1 та «Mercedes-Benz МI350» д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якої застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» згідно полісу № 140597017.

Відповідно до постанови Печерського районного суду міста Києва по справі 757/14635/21 -п ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На підставі заяви страхувальника та наданих потерпілою особою документів складено страховий акт № АRX2748406 від 30.03.2021 року на суму 54 344,21 грн.

Згідно вказаного страхового акту позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 54 344,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 765977 від 31.03.2021 року.

Отже, позивач виконав свої зобов`язання перед страхувальником згідно умов договору.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ст. 981 Цивільного кодексу України договір страхування укладається в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом серії ЕР №140597017 передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130 000,00 грн., франшиза 2 500,00 грн.

Статтею 528 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не виникає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна або сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Позивач направив на адресу відповідача заяву (претензію) від 28.04.2021 року за вих. № ЕЛ 00012567 про виплату страхового відшкодування в сумі 54 344,21 грн.

Проте відповідачем вказана претензія залишена без виконання та відповіді.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року №142/5/2092, відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 якої відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу (КТЗ) чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що були викладені у відзиві на позов, і провів власний розрахунок належної до стягнення суми страхового відшкодування - з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого автомобіля та франшизи, чого позивач не врахував.

Розмір стягнутої на користь позивача суми апелянт не спростовує.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що апелянтом не спростовано висновки оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Місцевий розподарський суд вірно вказав правові підстави задоволення позову, належно обгрунтував та визначив розмір суми страхового відшкодування, надав оцінку тим доводам та запереченням, які викладені були письмово сторонами до ухвалення оскаржуваного рішення.

Колегія суддів зауважує, що скаржник не позбавлений у разі примусового виконання судового рішення у даній справі надати органу примусового виконання докази фактичної сплати стягнутої з нього суми.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 29.08.2022 року у справі № 908/495/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя І.О. Вечірко

Суддя Ю.Б. Парусніков