ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2022 р. Справа№ 910/4458/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Конончук З.В.

від відповідача: Некрасова О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022

у справі №910/4458/22 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума»

про стягнення 465 687,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року Фізична особа-підприємець Дмитрієвої Тетяни Миколаївни звернулася до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю Арткай (далі відповідач) про стягнення 465 687,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 1-22 від 01.01.2022, щодо сплати орендної плати за період з березня по червень 2022 року з розрахунку 113 350,00 грн місяць, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 453 400,00 грн. Крім основної суми боргу позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 12 287,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергума" на користь Фізичної особи-підприємця Дмитрієвої Тетяни Миколаївни основний борг у розмірі 453 400,00 грн, інфляційні у розмірі 12 286,57 грн, судовий збір у розмірі 6985,29 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати заборгованості за оренду приміщення за період з березня по червень 2022 року не виконав та у нього виникла заборгованість у сумі 453 400,00 грн. Крім того, перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 12 286,57 грн, оскільки позивачем допущено помилку при додаванні суми визначених ним інфляційних у розмірі 8772,72 грн та 3513,85 грн. Також стягнуто правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтергума» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що, судом при винесенні рішення не було враховано таких фактів: наявність передплати в розмірі 113 350,00 грн., на яку необхідно було зменшити позовні вимоги; неправильність розрахунку інфляційних втрат з урахуванням вищезазначеного зменшення суми боргу; не враховано судом рішення Київської міської ради «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час воєнного стану» та листа Торгівельно-промислової палати України від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 про форс-мажорні обставини непереборної сили.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 27.09.2022, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає та рішення слід залишити без змін.

Крім того, позивач вказує, що посилання відповідачем на переплату не є правдивим, оскільки відповідачу була зарахована сума за один місяць в якості оплати орендної плати за серпень 2022 року, тобто період який не входив у предмет позову.

Фізична особа-підприємець Дмитрієва Тетяна Миколаївна зазначає, що відповідач орендує майно, яке перебуває у її власності та яке не є комунальною власністю, тому посилання відповідача на рішення Київської міської ради «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час воєнного стану» є необґрунтованим. Разом з тим, вказує, що відповідач користувався майном в повному обсязі та повинен виконувати свої обов`язки за договором оренди від 01.01.2022.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 справу №910/4458/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 та справу призначено до розгляду на 14.11.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 та справу призначено до розгляду на 14.11.2022.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2022 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 відкладено на 12.12.2022.

Позиції учасників справи

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.12.2022 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції 12.12.2022 заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.01.2022 між Фізичною особою-підприємцем Дмитрієвою Тетяною Миколаївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтергума" було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 1-22 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у орендодавця в оренду нерухоме майно, а саме: складські приміщення площею 123,9 кв.м, а також офісні приміщення площею 117,2 кв.м, загальна площа приміщень становить 241,1 кв.м, що знаходяться за адресою: м Київ, вул. В.Брожка, 64 (об`єкт оренди).

Факт передачі об`єкта оренди оформляється двостороннім актом приймання-передачі, який складається і підписується одночасно з підписанням договору (п. 1.3 договору).

Відповідно до пункту 2.1 договору зафіксовано, що за користування об`єктом оренди встановлюється місячна орендна плата в розмірі 650,00 грн без ПДВ за 1 кв.м офісних приміщень, а також 300 грн без ПДВ за 1 кв.м складських приміщень. Орендна плата нараховується і сплачується орендарем починаючи з моменту підписання сторонами цього договору.

Згідно з п. 2.6 договору, орендна плата перераховується орендарем орендодавцю не пізніше 20 числа поточного місяця на наступний місяць.

Строк оренди за цим договором встановлюється з моменту підписання договору оренди та акту приймання-передачі об`єкта оренди та діє до 31 грудня 2022 року. Якщо до 20.12.2022 жодна із сторін не направить іншій стороні письмове повідомлення про припинення дії даного договору, він вважається пролонгованим на той же строк та на тих же умовах. (п. 7.1 договору).

На виконання умов вказаного договору, 01.01.2022 сторонами підписано акт приймання-передачі в користування до договору, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування визначене договором нерухоме майно.

Звертаючись з позовною заявою позивач послався на порушення відповідачем умов договору оренди приміщення №1-22 від 01.01.2022 щодо сплати орендної плати за період з березня по червень 2022 року з розрахунку 113 350,00 грн на місяць, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість у сумі 453 400,00 грн., яку він просив стягнути з відповідача. Крім основної суми боргу позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати в розмірі 12 287,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, договір, укладений між Фізичною особою-підприємцем Дмитрієвою Тетяною Миколаївною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтергума», за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (стаття 283 Господарського кодексу України).

У статті 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності (ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.01.2022 сторонами підписано акт приймання-передачі в користування до договору, з якого розпочався строк оренди, нарахування та сплата орендної плати, розмір якої становить 113 350,00 грн в місяць.

Відповідно до наявних у справі платіжних доручень від 18.01.2022 та 21.02.2022, відповідачем здійснено оплату за оренду за договором за січень-лютий 2022 року загалом на суму 226 700,00 грн.

Позивач звертаючись до суду з цим позовом, зазначає про наявність у відповідача невиконаних зобов`язань зі сплати орендної плати за 4 місяці в період з березня по червень 2022 року у загальному розмірі 453 400,00 грн.

Належних та допустимих доказів відповідно до статей 76, 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу в якості орендної плати за договором за період березень-червень 2022 року в розмірі 453 400,00 грн матеріали справи не містять.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що позивач при визначенні суми боргу не врахував оплату, здійснену відповідачем 20.12.2021 в розмірі 113 350,00 грн, про що ТОВ «Інтергума» на адресу ФОП Дмитрієва Т.М. було направлено лист № 2 від 14.01.2022, з огляду на таке.

Відповідно виписки по рахунку відповідача, за платіжним дорученням № 2390 від 20.12.2021 останнім сплачено позивачу 113 350,00 грн з призначенням платежу: «Оплата з оренду нерух. майна згідно Договору №3 від 09.01.2021р. Без ПДВ».

Існування між сторонами договору оренди нежитлового приміщення №3 від 09.01.2021, за яким в оренду передавалося те саме майно, що і за договором № 1-22 від 01.01.2022, у строк з 09.02.2021 по 31.12.2021, підтверджується матеріалами справи.

У листі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» № 2 від 14.01.2022, адресованому позивачу, відповідач просить вважати правильним наступне призначення платежу у платіжному дорученні № 2390 від 20.12.2021 на суму 113 350,00 грн: «Оплата з оренду нерухомого майна за січень 2022 р. згідно договору №1-22 від 01.01.2022, без ПДВ».

Відповідно до опису вкладення у цінний лист, накладної та фіскального чека, вказаний лист було відправлено позивачу лише під час провадження у цій справі - 13.07.2022. Доказів його передачі позивачу раніше, зокрема, до подання цього позову, матеріали справи не містять, а позивач такі твердження відповідача заперечує.

Отже, зважаючи на те, що спірний платіж був здійснений відповідачем до укладення договору оренди нежитлового приміщення № 1-22 від 01.01.2022 з вказівкою на конкретне призначення платежу за договором № 3 від 09.01.2021, який був чинним станом на дату оплати, а також відсутність доказів будь-якого повідомлення позивача про зміну призначення платежу до липня 2022 року, враховуючи наявність заперечень позивача, а також відсутність підстав для встановлення в межах даної справи наявності переплати за договором № 3 від 09.01.2021, колегія суддів вважає безпідставними зазначені твердження відповідача про необхідність зменшення заборгованості на 113 350,00 грн.

Колегія суддів також звертає увагу, що згідно з поданою позивачем в межах даної справи заявою 12.08.2022, ФОП Дмитрієвою Т.М. було зараховано здійснену за договором № 3 від 09.01.2021 переплату як платіж за серпень 2022 року за договором № 1-22 від 01.01.2022.

Також колегія суддів зазначає про безпідставність посилання відповідача на рішення Київської міської ради «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час воєнного стану», оскільки відповідне рішення органу місцевого самоврядування поширюється на орендарів комунального майна, яким відповідач не являється за цим договором.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на лист Торгівельно-промислової палати України від 28.08.2022 № 2024/02.0-7.1 про форс-мажорні обставини непереборної сили, оскільки в азначений період відповідач користувався майном в повному обсязі та повинен виконувати свої обов`язки за договором оренди від 01.01.2022.

Таким чином, у порушення вимог договору та ст. 610 Цивільного кодексу України, свої зобов`язання по сплаті оренди приміщення за березень червень 2022 року відповідач не здійснив, у результаті чого виникла заборгованість, яка становить 453 400,00 грн.

З огляду на вказане вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за березень червень 2022 року в розмірі 453 400,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню.

У позовній заяві позивач також просив суд стягнути з відповідача інфляційні за несвоєчасну сплату орендної плати березня-квітня 2022 року у розмірі 12 287,00 грн за загальний період прострочення з 21.02.2022 по 06.06.2022. З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства

Перевіривши здійснений позивачем та судом першої інстанції розрахунок інфляційних, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 12 286,57 грн, оскільки позивачем допущено помилку при додаванні суми визначених ним інфляційних у розмірі 8772,72 грн та 3513,85 грн.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, зважаючи на викладене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо вимог позивача про стягення з відповідача 5000 грн. витрат на правничу допомогу, слід вказати наступне.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 зазначеного Кодексу ).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 цього Кодексу).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 126 цього Кодексу зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis рішення ЄСПЛ у справі «East/West» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West., заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу на загальну суму 5000 грн. до заяви про витрати на професійну правничу допомогу ФОП Дмитрієвою Т.О. додано: договір про надання правової допомоги від 01.06.2022, укладений між позивачем (замовник) та адвокатом Конончук Зоряною Володимирівною (виконавець або адвокат), ордер №1129853; акт приймання-передачі наданих послуг від 05.06.2022, в якому зазначено, що адвокатські послуги за договором про надання правової допомоги від 01.06.2022, надані адвокатом Конончук З.В. у повному обсязі та включали у себе наступний обсяг робіт: розробка правовох позиці; підготовка та подача позовної заяви до Господарського суду міста Києва про стягнення заборгованості з ТОВ «Інтергума»; участь у всіх судових засданнях у даній справі; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 005752, квитанцію від 06.06.2022 на суму 5000,00 грн.

Оцінивши у порядку статті 86 ГПК України надані позивачем докази витрат на послуги адвоката, колегія суддів, керуючись статтями 74 - 79, вважає їх належними, допустимими та такими, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу.

У даній справі відповідач клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не заявляв, заперечень проти їх задоволення не надавав.

З огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи здійснення адвокатом представництва позивача у даній справі, виходячи з критерію реальності, пропорційності до предмета спору і розумності розміру заявлених витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даній конкретній справі заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи з урахуванням гонорару успіху, є доведеним, документально обґрунтованим та таким, що відповідає вказаним критеріям.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на правову допомогу покладаються на відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами процесуального права.

На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтергума» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/4458/22 залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтергума».

4. Матеріали справи № 910/4458/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 20.12.2022.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун