РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

06.12.2022Справа № 910/8641/22
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу
за позовом державного підприємства "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:
Міністерство оборони України

про визнання договору недійсним

При секретарі судового засідання: Габорак О.М.

Представники сторін:
від позивача: Чубар Сергій Васильович - представник за довіреністю №85 від 07.11.2022;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: Зозуляк Василь Михайлович - посадова особа

встановив:
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява державного підприємства "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" до товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій" про визнання договору недійсним, а саме: визнати недійсною біржову угоду №35 купівлі-продажу майна від 28.11.2008 року, укладену між казенним підприємством "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" та товариством з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 04.10.2022. Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство оборони України.

03.10.2022 через підсистему "Електронний суд" від товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій" надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовче засідання 04.10.2022 не з`явився відповідач, хоча про місце, дату та час засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2022 відкладено підготовче засідання у справі на 18.10.2022.

06.10.2022 до канцелярії суду надійшло пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача по справі №910/8641/22.

17.10.2022 до канцелярії суду (через систему Електронний суд) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 18.10.2022 протокольною ухвалою відкладено підготовче засідання на 08.11.2022.

31.10.2022 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

В судовому засіданні 08.11.2022 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.12.2022.

В судове засідання 06.12.2022 представник відповідача не з`явився, проте подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник третьої особи підтримав позовні вимоги.

В судовому засіданні на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Позивачем зазначено, що наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 08.11.2021р. № 503 було прийнято рішення про припинення Державного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь», в результаті приєднання його до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного підприємства «Укроборонсервіс».

28.12.2021 року наказом ДК «Укроборонпром» №649 було створено комісію з реорганізації Державного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь». Головою комісії з припинення було визначено ОСОБА_1 .

Під час процесу приєднання комісією з реорганізації Позивача було здійснено аудит всіх договорів, стороною в яких є позивач.

Було встановлено, що Казенним підприємством «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» (відповідно до наказу Державного концерну «Укроборонпром» №54 від 04.07.2012 р., Казенне підприємство «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» було перетворено у Державне підприємство «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь») 28.11.2008 року було укладено біржову угоду №35 купівлі-продажу майна, яку, на думку комісії з реорганізації, було укладено в супереч законодавству України, а саме без необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Так, за своєю правовою природою укладена між позивачем та відповідачем біржова угода є договором купівлі-продажу. Враховуючи ст. 658 ЦК України позивач мав би право продавати майно лише у разі якщо б був власником майна. Однак, позивач не мав права власності на майно, що було відчужене згідно біржової угоди, оскільки виріб ПРБ 5В43А є власністю Міністерства оборони України.

У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати недійсною біржову угоду №35 купівлі-продажу від 28 листопада 2008 року.

Частинами 1-2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

З матеріалів справи вбачається, 28.11.2008 року між казенним підприємством «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» в особі т.в.о. директора, заступника директора з утилізації ОСОБА_2 (продавець) та ТОВ «Система Технологій» (покупець) укладено біржову угоду №35 купівлі-продажу майна.

Відповідно до п.1 біржової угоди продавець продав, а покупець купив на підставі договору по організації проведення продажу майна від 28.11.2008 року блоки, запасні частини та обладнання.

Об`єкти продажу знаходяться за адресою: Житомирська обл., Андрушівський район, смт. Новоівницьке (п.2 біржової угоди).

Продавець засвідчує про те, що вказане майно купівлі-продажу не заставлене, не здане в оренду, в суді та під забороною не перебуває (п.5 біржової угоди).

16.12.2008 року між сторонами біржової угоди складено акт, відповідно до умов якого продавець продав в рахунок погашення податкового боргу, а покупець купив блоки, запасні частини та обладнання за 25 500,00 грн.

Перелік майна, що було продано міститься в накладній 1146 від 12.12.2008до біржової угоди №35 від 28.11.2008 «Обладнання з виробу 5В43А та його складових частин».

Отже, за своєю правовою природою укладена між сторонами біржова угода є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 4 статті 656 ЦК України передбачено, що до договору купівлі-продажу, що укладається на організованих ринках капіталу та організованих товарних ринках, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і договорів купівлі-продажу фінансових інструментів, укладених поза організованим ринком, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Згідно з ч.1 статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

З матеріалів справи вбачається, що виріб 5В43А (заводський № б/н, дата випуску 1981, категорія (сорт) V) був переданий позивачу відповідно до наряду №ЗРО/Б-473 від 06.07.2007.

У вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 22.09.2010 у справі 1-116/10 встановлено, що в період виконання обов`язків директора КП Промінь підсудний ОСОБА_2 відповідно до свого службового становища, визначеного Статутом підприємства, затвердженого наказом Міністра оборони України №17 від 11 січня 2002 року, здійснював загальне керівництво діяльністю даного підприємства, користувався правом розпорядження майном та коштами підприємства відповідно до чинного законодавства України; укладав договори; керував рухом грошових коштів на розрахункових рахунках підприємства; у межах своєї компетенції видавав накази та інші акти; давав вказівки, обов`язкові для всіх підрозділів та працівників підприємства; вирішував інші питання, віднесені законодавством України до компетенції керівника.

17 вересня 2007 року КП Промінь на підставі наряду №ЗРО/Б-473 від 06 липня 2007 року було отримано з військової частини НОМЕР_1 на відповідальне зберігання виріб ПРБ 5В43А (пересувна ремонтна база), який в подальшому Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1092-р від 06 серпня 2008 року включено до переліку військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужено.

Відповідно до вимог ст.6 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України та виданого в його розвиток п.п. 5, 11 Порядку відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1919 від 28 грудня 2000 року, реалізація військового майна проводиться уповноваженими Кабінетом Міністрів України підприємствами (організаціями), до яких КП Промінь не належить, на підставі генеральних угод, окремих договорів комісії та інших цивільно-правових договорів, в яких визначаються номенклатура, кількість та категорія військового майна, його залишкова вартість, порядок, умови і терміни підготовки до реалізації, проведення розрахунків тощо. Кошти, одержані від реалізації військового майна, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України.

У зв`язку з прийняттям на відповідальне зберігання військового майна - виробу ПРБ 5В43А керівництво КП Промінь відповідно до вимог ст. 942 Цивільного кодексу України повинно було забезпечити його надійне зберігання.

Однак, підсудний ОСОБА_2 під час тимчасового виконання обов`язків директора КП Промінь, неналежно виконуючи свої службові обов`язки щодо забезпечення надійного збереження військового майна через несумлінне ставлення до них, маючи реальну можливість виконати їх належним чином, 28 листопада 2008 року в одному із приміщень Житомирської філії ТБ Всеукраїнська біржа нерухомості, всупереч вимог вищенаведених законодавчих та нормативно-правових актів, без укладення з уповноваженими особами Міністерством оборони України генеральних угод, окремих договорів комісії та інших цивільно-правових договорів, в яких визначаються номенклатура, кількість та категорія військового майна, його залишкова вартість, порядок, умови і терміни підготовки до реалізації, проведення розрахунків тощо, не перевіривши дійсний статус майна, встановлений законодавством України порядок його реалізації та порядок використання отриманих від реалізації військового майна коштів, уклав договір №17 від 28 листопада 2008 року про поставку військового майна - виробу ПРБ 5В43А, ринковою вартістю 481232 грн. для його продажу, підписавши його із Житомирською філією ТБ Всеукраїнська біржа нерухомості в особі її директора Зайченка В.В.

Частиною 6 статті 75 ГПК України передбачено, що обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, у вищезазначеному вироку встановлено, що згідно наряду №ЗРО/Б-473 та акту прийому-передачі №1167 пересувна ремонтна база (ПРБ 5В43А) була передана КП Промінь для зберігання.
Так, ч. 1 статті 936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч.1 статті 942 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 статті 944 ЦК України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Порядок відчуження та реалізації військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил регулюється відповідним положенням, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1919 від 28.12.2000 (далі - Положення).

У пункті 2 Положення визначено, наступні поняття:

відчуження військового майна - вилучення військового майна із Збройних Сил у результаті його реалізації через уповноважені підприємства (організації);

реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі;

уповноважені підприємства (організації) - суб`єкти підприємницької діяльності, яким в установленому порядку рішенням Кабінету Міністрів України надані повноваження на реалізацію військового майна на внутрішньому та/або зовнішньому ринку.

Відповідно до п. 6 Положення, рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна за формою згідно з додатком 1.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужене» №1092-р від 06.082008р. було затверджено перелік військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужене. Так, пунктом 56 вказаного Переліку визначено майно - ПРБ 5В43А, комплектів 1, 1982 року випуску, що знаходиться в казенному підприємстві «Промінь», с. Новоівницьке Андрушівського району Житомирської області.

Таким чином, судом встановлено, що майно - ПРБ 5В43А, комплектів 1, 1982 року випуску було включено до переліку військового майна Збройних Сил, яке може бути відчужене, проте, відсутні приписи, які б давали повноваження казенному підприємству «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» його відчужувати.

Отже, відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України та виданого в його розвиток п.п. 5, 11 Порядку відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 р. №1919, реалізація військового майна проводиться уповноваженими Кабінетом Міністрів України підприємствами (організаціями), до яких казенне підприємство «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» не належить.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару належить власникові товару, крім випадків примусового продажу. Отже, оскільки в даному випадку відбувалось відчуження описаного податковим органом майна та такий продаж відбувався через товарну біржу, то це і є виключення з положення статті 658 ЦК України щодо права на продаж майна тільки власником. Тому, на думку відповідача, в даному випадку стаття 658 ЦК України не порушена, оскільки відчуження здійснювалось виключно арештованого майна та виключно через торги на біржі.

Суд зазначає, що у відповідності до статті 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Винятком із загального правила є випадки примусового продажу майна, коли особа не є суб`єктом права власності або іншого обмеженого речового права на це майно.

У законодавстві не розкривається зміст поняття «примусовий продаж», визначаються лише підстави для здійснення примусового продажу майна (продаж описаного у боржника майна з метою задовольнити вимоги кредиторів, продаж заставленого майна у відповідності до Закону України «Про заставу», продаж майна відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» тощо).

У зв`язку з вищезазначеним суд не погоджується з твердженням відповідача, що відчуження відбувалося під час примусового продажу, оскільки фактично це була добровільна реалізація майна позивачем (без згоди Міністерства оборони України) через Всеукраїнську біржу нерухомості. Доказів того, що це був саме примусовий продаж вказаного майна відповідачем надано не було, а в самій біржовій угоді №35 від 28.11.2008 року немає посилання на арешт даного майна чи його примусове відчуження.

Враховуючи той факт, що казенне підприємство «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» не було власником майна, яке було відчужене згідно біржової угоди №35 від 28.11.2008, тому суд приходить до висновку про недійсність спірного договору з моменту укладення.

Разом з тим, відповідачем до винесення рішення у даній справі було заявлено про застосування позовної давності, про що зазначено у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно вимог статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст.261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Крім того, для юридичної особи (суб`єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 року у справі № 915/1437/13.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину біржової угоди № 35 28.11.2008 року.

Отже, враховуючи наведене, загальну позовну давність тривалістю у три роки та факт звернення позивача з даним позовом до суду 05.09.2022 року (що підтверджується відтиском реєстраційного штампу Господарського суду міста Києва про одержання позовної заяви від 05.09.2022), суд дійшов висновку про сплив позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

В силу ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

У відповіді на відзив позивач просить суд визнати причини пропуску строків позовної давності по даній справі поважними та зазначає, що як було вже зазначено в позовній заяві, наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 08.11.2021 р. № 503 було прийнято рішення про припинення позивача в результаті приєднання його до дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державного підприємства «Укроборонсервіс».

28.12.2021 наказом ДК «Укроборонпром» №649 було створено комісію з реорганізації позивача. Під час процесу приєднання комісією з реорганізації позивача було здійснено аудит всіх договорів, стороною в яких є позивач. Так, було встановлено, що позивачем 28.11.2008 року було укладено біржову угоду №35 купівлі-продажу майна, яку, на думку комісії з реорганізації, було укладено в супереч законодавству України, а саме без необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Таким чином, на думку позивача строк позовної давності було пропущене з поважних причин, оскільки комісія з реорганізації мала змогу ознайомитися з договорами, стороною яких є позивач, лише після 28.12.2021 року.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявний статут державного підприємства "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" затверджений наказом державного концерну «Укроборонпром» від 23.11.2012 №287, в.1.1 якого зазначено, що державне підприємство "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" є державним комерційним підприємством, реорганізованим відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня 2012р. №223 «Про реорганізацію казенних підприємств» шляхом перетворення казенного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь». Підприємство є правонаступником всіх прав та обов`язків казенного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь». Підприємство знаходиться в управлінні державного концерну «Укроборонпром».

Судом враховано, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

За таких підстав, суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності для звернення державного підприємства "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" до господарського суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 3 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги державного підприємства "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" до товариства з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій" про визнання недійсним договору - біржової угоди №35 купівлі-продажу майна від 28.11.2008 року, укладеної між казенним підприємством "Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання "Промінь" та товариством з обмеженою відповідальністю "Системи Технологій" задоволенню не підлягають, у зв`язку з пропуском загального строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у справі.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ч.1 ст. 74, ч.1 ст. 77, ч.1 ст. 79, ст.ст. 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата підписання рішення: 22.12.2022 року.

Суддя С.М. Мудрий