ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2022м. ДніпроСправа № 904/3470/22

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) представників сторін, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" (м. Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2022 у загальному розмірі 67 009 грн. 07 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2022 у загальному розмірі 67 009 грн. 07 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 39 600 грн. 00 коп. - основний борг;

- 15 139 грн. 92 коп. - пеня;

- 10 306 грн. 80 коп. - інфляційні втрати;

- 1 962 грн. 35 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2022 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати користування майном в період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 39 600 грн. 00 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 в сумі 15 139 грн. 92 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня 2020 року по серпень 2022 року у сумі 10 306 грн. 80 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 у сумі 1 962 грн. 35 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтею 162 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2022 позовну заяву було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 7-ми днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. суду №35661/22 від 24.10.2022).

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 24.10.2022 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшла заява про застосування строку спеціальної позовної давності (вх. суду № 38760/22 від 11.11.2022), в якій він просить суд застосувати строк спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені та відмовити у задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" пені, строк позовної давності щодо стягнення якої сплив. В обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на положення статей 256, 258, 267 Цивільного кодексу України та зазначає про те, що строк позовної давності щодо вимоги позивача зі сплати пені, нарахованої з червня 2020 року, частково сплив.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 38761/22 від 11.11.2022), в якому він просить суд здійснити перерахунок розміру штрафних санкцій, нарахованих позивачем з урахуванням максимального строку нарахування штрафних санкцій та з урахуванням спливу спеціальної позовної давності, та посилається на таке:

- відповідач не заперечує наявності свого зобов`язання зі сплати орендної плати за договором у розмірі основного боргу. Водночас, відповідач вважає, що розрахунок штрафних санкцій був здійснений позивачем з порушенням норм законодавства. Більше того, щодо стягнення частини нарахованої позивачем пені уже сплив строк спеціальної позовної давності, про застосування якої заявляє відповідач;

- відповідно до пункту 6 частини 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Договір між позивачем та відповідачем не містить положення щодо збільшення строків нарахування пені, передбачених законодавством, відповідно до положень статті 232 Господарського кодексу України підлягає застосуванню;

- зважаючи, що дата початку перебігу 6-місячного строку нарахування штрафних санкцій за прострочення оплати оренди за кожен місяць є різною, нарахування штрафних санкцій на загальну суму боргу, здійснене позивачем, є некоректним. Штрафні санкції щодо основного боргу з оренди мають розраховуватись щодо кожного місяця окремо із врахуванням максимального шестимісячного строку такого нарахування із зазначенням початку та закінчення перебігу строку нарахування, загальної кількості днів прострочення;

- станом на червень 2020 року заборгованість відповідача з орендної плати відповідно до розрахунку позивача становила 7 200 грн. 00 коп. З урахуванням положень договору, заборгованість мала бути сплачена до 07.06.2020. Відповідно штрафні санкції на вказану суму боргу з урахуванням 6-місячного строку мають нараховуватись з 08.06.2020 по 08.12.2020 (кількість днів прострочення - 184). Пеня за відповідний період за вказаним боргом становитиме 437 грн. 51 коп. (ставка НБУ з 08.06.2020 по 11.06.2020 - 8,00 (12 грн. 59 коп. (пеня) = 7 200 грн. 00 коп. (сума боргу) х (2 х 8,00 : 366) х 4 (дні прострочення), з 12.06. 2020 - 6,00 (424 грн. 92 коп. = 7 200 грн. 00 коп. (2 х 6,00 : 366) х 180);

- відповідач вважає, що сума пені, нарахована позивачем має бути переглянута судом, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем часу прострочення та максимального розміру пені, визначеного позивачем, із застосуванням строку спеціальної позовної давності щодо неустойки.

Від позивача засобами електронного зв`язку надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду № 42124/22 від 05.12.2022), в якій він просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на таке:

- оскільки про наміри порушити зобов`язання відповідачем по сплаті боргу за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2020 позивач міг довідатися лише після закінчення терміну дії договору оренди, тобто після 31.12.2021, позивач вважає, що строк спеціальної позовної давності не сплив на момент подання позову;

- визначаючи період нарахування пені з 08.06.2020, відповідач виходить з положень договору оренди щодо зобов`язання сплачувати орендну плату щомісячно до 7-го числа в порядку попередньої оплати на підставі виставленого орендодавцем рахунку. Проте, як було зазначено позивачем раніше, орендна плата за перший період оренди - з 20.02.2020 по 31.05.2020 становила 10 800 грн. 00 коп., та мала бути оплачена протягом 30-ти календарних днів з дати передачі об`єкта оренди, а за всі наступні місяці - орендна плата повинна була сплачуватися орендарем щомісячно, до 7-го числа розрахункового місяця. Акт приймання-передачі об`єкта оренди був підписаний сторонами 20.02.2020 і 30-денний період на сплату орендної плати сплив 21.03.2020, тобто, позивач незважаючи на своє право, у відповідності до Цивільного кодексу України, нараховувати пеню за весь період прострочення виконання зобов`язання, початком нарахування пені визначив - 01.06.2020.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі; строк для надання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, встановлений ухвалою суду від 24.10.2022, закінчився, клопотань про його продовження від відповідача не надходило.

Враховуючи предмет та підстави позову у даній справи, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Відповідно до статті 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, а також доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору оренди майна, строк дії договору, умови передачі майна в оренду та повернення його з оренди, час користування ним орендарем, правомірність заявленої до стягнення заборгованості з орендної плати, наявність часткової чи повної їх оплати, наявність підстав для стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 20.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" (далі - орендар, відповідач) укладено договір оренди № 08/05-03 (далі - договір, а.с. 9-15), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування частину адміністративно-побутового корпусу площею 138,7 м2 приміщення 46-51, згідно з плануванням (додаток № 1), розташованого у корпусі № 5, що знаходиться за адресою: 50045, м. Кривий Ріг, вулиця Окружна, 127/5 (далі - об`єкт оренди) і належить орендодавцю.

У пункті 1.2. договору визначено, що мета договору оренди - використання орендарем об`єкту оренди для здійснення виробничої діяльності.

Додатками до договору є:

1) план-схема та/або перелік приміщень, що передаються в оренду;

2) акт прийому-передачі об`єкта оренди;

3) зразок розрахунку відшкодування витрат на електроенергію, воду питну, стоки (розділ 12 договору).

У пункті 3.1. договору визначено, що орендар орендує об`єкт оренди строком до 31.12.2021 з моменту укладання договору.

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір є укладеним від дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2021.

Доказів розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що внаслідок укладання договору від 20.02.2020, між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Судом враховано, що відповідно до частини 1 статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

За умовами пункту 2.1. договору передача об`єкта оренди здійснюється за актом приймання-передачі об`єкта оренди, який є невід`ємною частиною договору (додаток № 2).

За умовам пункту 2.2. договору право користування об`єктом оренди виникає у орендаря з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди. Нарахування плати за об`єкт оренди, інших платежів, передбачених договором, та обов`язки орендаря щодо їх сплати виникають з моменту передачі об`єкта оренди за актом приймання-передачі об`єкта оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.02.2020 позивачем та відповідачем складено та підписано Акт прийому-передачі об`єкта оренди за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2020 про те, що позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування частину адміністративно-побутового корпусу площею 138,7 м2 приміщення 46-51, розташованого у корпусі № 5 (а.с.15).

Враховуючи положення укладеного договору та приймаючи до уваги підписання сторонами акту від 20.02.2020, суд дійшов висновку щодо належного виконання орендодавцем обов`язку щодо надання відповідачу в оренду відповідного нежитлового приміщення.

Відповідно до частини 2 статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найма оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Згідно з пунктом 2.4. договору повернення орендарем об`єкта оренди оформляється відповідним актом приймання-передачі (повернення), який підписується сторонами договору не пізніше наступного календарного дня з дати припинення (розірвання) договору. З цього моменту строк оренди вважається закінченим.

Доказів повернення нежитлового приміщення з оренди матеріали справи не містять.

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Так, у розділі 4 договору сторонами були визначені умови щодо орендної плати та інших платежів, зокрема:

- орендна плата встановлюється у грошовій формі (пункт 4.1. договору);

- орендна плата за користування об`єктом оренди становить: за період з 20 лютого по 31 травня 2020 року - 10 800 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 1 800 грн. 00 коп.; за період з 01 червня до кінця строку дії договору щомісячна орендна плата становить 3 600 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ - 600 грн. 00 коп. Орендна плата не змінюється протягом всього строку дії договору (пункт 4.2. договору);

- орендна плата сплачується орендарем щомісячно в порядку попередньої оплати на підставі виставленого орендодавцем рахунку. Орендна плата сплачується орендодавцем щомісячно в порядку попередньої оплати на підставі виставленого орендодавцем рахунку. Орендна плата за перший місяць оренди сплачується протягом 30-ти календарних днів з дати передачі об`єкта оренди. За всі наступні місяці орендна плата сплачується орендарем щомісячно до 7-го числа розрахункового місяця. Орендодавець може виставляти рахунок для оплати, але його неотримання орендарем не є підставою для затримки платежу. Орендар має право вимагати у орендодавця надання належним чином оформленого рахунку та акту про надання послуг з оренди за будь-який період (пункт 4.3. договору);

- розрахунки за договором здійснюються у безготівковій формі шляхом перерахування орендарем грошових коштів на поточний банківський рахунок орендодавця (пункт 4.6. договору);

- орендар сплачує орендну плату та інші платежі, передбачені договором, за весь строк оренди, включно по день повернення об`єкта оренди орендодавцю за актом приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди (пункт 4.1. договору);

- закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість з орендної плати та/або інших платежів, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції (пункт 4.9. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 від 22.06.2020 до договору, в якій сторони погодили використання електронного цифрового обігу документів в межах виконання договору оренди № 08/05-03 від 20.02.2020, в тому числі, оформлювати рахунки та акти наданих послуг в електронному вигляді - як електронні документи у розумінні Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг". У пункті 3 додаткової угоди сторони погодили, що для цілей додаткової угоди сторони використовують наступні електронні поштові адреси:

- орендодавець: (підпункт 3.1. додаткової угоди);

- орендар: (підпункт 3.2. додаткової угоди) (а.с. 16).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем був складений та підписаний Акт надання послуг від 31.05.2020 за період оренди з 20 лютого по 31.05.2020 на суму 10 800 грн. 00 коп., а також складені та підписані (з урахуванням положень Додаткової угоди № 1 від 22.06.2020 в електронній формі) Акти надання послуг по кожному місяцю оренди за період з червня 2020 року по жовтень 2021 року (17 місяців) на суму 3 600 грн. 00 коп. кожний (3 600 грн. 00 коп. х 17 місяців = 61 200 грн.), всього за спірний період орендна плата складає 72 000 грн. 00 коп. (10 800,00 + 61 200,00).

Як зазначає позивач та що не заперечується відповідачем, вказана вище орендна плата була сплачена відповідачем лише частково - в сумі 32 400 грн. 00 коп.

Позивач посилається на те, що відповідачем були порушені зобов`язання за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2022 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати користування майном в період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 39 600 грн. 00 коп. (72 000,00 - 32 400,00). За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 в сумі 15 139 грн. 92 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня 2020 року по серпень 2022 року у сумі 10 306 грн. 80 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 у сумі 1 962 грн. 35 коп. Наведені вище обставини і стали причиною виникнення спору у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, враховуючи порядок сплати орендної плати, визначений умовами договору (пункт 4.3. договору), строк внесення орендної плати за період користування об`єктом оренди з лютого 2020 року по жовтень 2021 року в залишковій сумі 39 600 грн. 00 коп. є таким, що настав.

Визначаючи граничний строк внесення орендної плати у кожному з місяців спірного періоду, судом враховано, що відповідно до частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Так, орендна плата у спірному періоді складає наступні суми та підлягає сплаті в такі строки:

- у період з 20 лютого по 31.05.2020 орендна плата складала 10 800 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 23.03.2020;

- у червні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 08.06.2020;

- у липні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.07.2020;

- у серпні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.08.2020;

- у вересні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.09.2020;

- у жовтні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.10.2020;

- у листопаді 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 09.11.2020;

- у грудні 2020 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.12.2020;

- у січні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 11.01.2021;

- у лютому 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 08.02.2021;

- у березні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 09.03.2021;

- у квітні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.04.2021;

- у травні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.05.2021;

- у червні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.06.2021;

- у липні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.07.2021;

- у серпні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України - 09.08.2021;

- у вересні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.09.2021;

- у жовтні 2021 року орендна плата складала 3 600 грн. 00 коп.; граничний строк внесення орендної плати - 07.10.2021.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що зобов`язання щодо внесення орендної плати за період користування об`єктом оренди з лютого 2020 року по жовтень 2021 року в загальному розмірі 72 000 грн. 00 коп. відповідачем були виконані лише частково - на суму 32 400 грн. 00 коп., внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 39 600 грн. 00 коп. (72 000,00 - 32 400,00).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч умовам договору оренди, а також порушуючи норми діючого законодавства, відповідач свої зобов`язання не виконав, орендну плату за період користування об`єктом оренди з лютого 2020 року по жовтень 2021 року в залишковій сумі 39 600 грн. 00 коп. у встановлений договором строк не сплатив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 39 600 грн. 00 коп.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів на підтвердження погашення заборгованості з орендної плати в сумі 39 600 грн. 00 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 39 600 грн. 00 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з червня 2020 року по серпень 2022 року у сумі 10 306 грн. 80 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, здійсненого позивачем (а.с. 51), та враховано таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, незважаючи на те, що позивачем було невірно визначено граничний строк внесення орендної плати у частині спірних місяців, в той час, як, фактично, граничним днем оплати (як вірно зазначав відповідач) є дати, визначені судом вище, вказана помилка не вплинула на правильність здійсненого позивачем розрахунку, оскільки ключовим є те, що прострочення виникло до 15.04.2022.

Заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в сумі 10 306 грн. 80 коп. розраховані за період з червня 2020 року по серпень 2022 року з урахуванням наведеної вище методики.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем (а.с. 51), визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 10 306 грн. 80 коп.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 у сумі 1 962 грн. 35 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, здійсненого позивачем (а.с. 51 на звороті), та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено частину періодів прострочення, про що було вказано судом вище, а саме: не було враховано положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, розрахунок 3% річних, здійснений позивачем (а.с. 51 на звороті), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, судом встановлено, що 3% річних у вказаних періодах складають більше суму, ніж розраховано позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення 3% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 1 962 грн. 35 коп.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Під час прийняття рішення щодо вимог про стягнення пені судом враховано таке.

Відповідно до положень пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний розділ доповнено пунктом 7 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набув чинності 02.04.2020.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", прийнятої відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", на усій території України встановлений карантин з 12.03.2020, який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 № 239, від 20.05.2020 № 392, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 №405 був неодноразово продовжений і триває станом на час розгляду справи.

Враховуючи вказані обставини, судом відхиляються заперечення відповідача, пов`язані з неправомірністю нарахування пені за період більший, ніж 6 місяців.

Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин (вимоги зі сплати пені за період з 01.02.2020) спеціальної позовної давності та наслідків її спливу суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Отже, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" продовжений строк позовної давності щодо пені на строк дії карантину.

Річна позовна давність для стягнення пені за період з 01.06.2020 по 30.09.2022 закінчувалась вже після початку дії карантину, а тому строк позовної давності є продовженим.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022.

Так, за умовами пункту 8.2. договору, у випадку несвоєчасної сплати орендних платежів та інших платежів, передбачених договором, орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених платежів за кожен день прострочення.

За прострочення виконання зобов`язання на підставі пункту 8.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 01.06.2020 по 30.09.2022 в сумі 15 139 грн. 92 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, здійсненого позивачем (а.с. 51), та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено частину періодів прострочення, про що було вказано судом вище, а саме: не було враховано положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с. 51), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено, що пеня у вказаних періодах складає більшу суму, ніж розраховано позивачем.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення пеню, розмір якої є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір є обґрунтованим.

В той же час, враховуючи встановлені обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд об`єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги всі обставини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, приймаючи до уваги, що:

- визнаний судом обґрунтований розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних складає всього 27 409 грн. 07 коп., що становить 69,21% від суми основного боргу (39 600 грн. 00 коп.), що є явно не співмірним;

- внаслідок законодавчого збільшення як строку нарахування пені (стаття 232 господарського кодексу України), так і спеціального строку позовної давності (258 Цивільного кодексу України) сума пені, що підлягає стягненню з відповідача у даній справі істотна збільшилася, порівняно із розміром, розрахованим без урахування вказаних судом законодавчих змін;

- судом також враховується поведінка відповідача під час розгляду справи судом, а саме: під час розгляду справи судом відповідач наявність прострочення не заперечував;

- судом також враховано, що пеня є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані;

- більше того, позивачем заявлено до стягнення, а також визнано судом правомірними вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які в певній мірі компенсують втрати позивача від прострочення.

Отже, беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, надаючи оцінку всім описаним вище обставинам справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зменшити визнаний судом обґрунтованим розмір пені на 50%, а саме до 7 569 грн. 96 коп. (15 139,92 - 50%).

Таке зменшення розміру пені суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 7 569 грн. 96 коп.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог; оскільки суд зменшує розмір пені, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору в цій частині, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, у зв`язку з чим відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати в цій частині покладаються на відповідача; стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 481 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" про стягнення заборгованості за договором оренди № 08/05-03 від 20.02.2022 у загальному розмірі 67 009 грн. 07 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіон-Україна" (вулиця Дніпросталівська, будинок 22, м. Дніпро, 49051; ідентифікаційний код 31793082) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Енергомакс" (вулиця І.Мазепи, будинок 34, м. Київ, 01015; ідентифікаційний код 34614593) 39 600 грн. 00 коп. - основного боргу, 7 569 грн. 96 коп. - пені, 10 306 грн. 80 коп. - інфляційних втрат, 1 962 грн. 35 коп. - 3% річних та 2 481 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 19.12.2022.

Суддя Ю.В. Фещенко