ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022м. ХарківСправа № 922/4587/13 (922/101/22)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ліквідатор Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович (61022, м. Харків, а/с 4596)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (03150, м. Київ, вул. Фізкультурна, 28Д, ) , Акціонерного товариства "ОТП Банк" (01033, м. Київ, вул.Жилянська, 43, )
про визнання недійсним договору
за участю :

учасники справи не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа ОСОБА_1 , звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідачів, Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та Акціонерного товариства "ОТП Банк", про визнання недійсним договору, в якому просить суд визнати недійсним договір від 18.03.2011, укладений між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007, підписаному між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк"; судові витрати в розмірі 2 481,00грн просить покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладений 18.03.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" та Акціонерним товариством "ОТП Банк" договір купівлі-продажу кредитного портфелю за своєю правовою природою є договором факторингу, цей договір суперечить нормам чинного законодавства, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" не має ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, тобто, набуття першим відповідачем статусу сторони у кредитних правовідносинах - валютного кредитодавця, суперечить нормам права, а укладений ним оскаржуваний договір з другим відповідачем не відповідає ст.1 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.1054 Цивільного кодексу України, а тому, у відповідності до ст.203 Цивільного кодексу України є недійсним.

Як зазначає позивач, він не є суб`єктом господарювання в розумінні положень чинного законодавства України, а тому перший відповідач, як фактор за договором про надання фінансових послуг факторингу від 18.03.2011 не мав прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання.

Оскільки в провадженні Господарського суду Харківської області перебувала справа № 922/4587/13 про неплатоспроможність Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича (суддя Усатий В.О.), після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 07.02.2022 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду в межах справи № 922/4587/13 про неплатоспроможність фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича. Позовній заяві присвоєно № 922/4587/13 (922/101/22).

16.06.2022 ухвалою суду задоволено самовідвід судді Усатого В.О. Відведено суддю Усатого В.О. від розгляду справи № 922/4587/13 про неплатоспроможність фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича, у тому числі і від справи № 922/4587/13 (922/101/22).

17.06.2022 справу № 922/4587/13 (922/101/22) передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та заміни відведеного судді, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2022 для розгляду даної справи визначено суддю Лавренюк Т.А.

Ухвалою суду від 22.06.2022 справу № 922/4587/13 (922/101/22) прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 21.07.2022 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, ліквідатора Фізичної особи-підприємця Бабича Ігоря Юрійовича арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича та прийнято до розгляду його відзив.

У відзиві на позов третя особа проти позовних вимог позивача заперечує, посилаючись на те, що право вимоги за кредитним договором, укладеним із позивачем, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своєю суттю є договором відступлення права вимоги (цесії).

Як зазначає третя особа, позивачем у позовній заяві не наведено доводів щодо того, що 18.03.2011 між Акціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" було укладено саме договір факторингу з усіма належними цьому виду договору ознаками.

Належних та допустимих доказів того, що першим та другим відповідачами в момент підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, матеріали справи не містять.

Також третя особа зазначила, що посилання позивача на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, як на підставу визнання договору про відступлення права вимоги (договір Факторингу) недійсним, є неправомірною, оскільки ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладанні кредитного валютного договору.

Відступлення ж права вимоги повернення кредитних коштів в іноземній валюті новому кредиторові, який таку ліцензію не одержував, не суперечить п.1.10 Положення про порядок видачі банком банківської ліцензії, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001.

В даному випадку сторонами договору про відступлення права вимоги від 18.03.2011 є Aкціонерне товариство "ОТП Банк" і юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", а тому в силу вимог Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" новий кредитор не зобов`язаний мати ліцензію на банківську діяльність на здійснення валютних операцій.

Крім того, третя особа посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (договір факторингу) від 18.03.2011, укладеного між Aкціонерним товариством "ОТП Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007, підписаному між громадянином України ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк".

На підставі зазначеного третя особа просить суд застосувати строк позовної давності та в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 20.10.2022 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 10.11.2022 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про відкладення розгляду справи по суті на 08.12.2022.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені судом відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Згідно з рекомендаціями Верховного Суду від 04.03.2022 щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, процесуальні строки, зокрема, проведення підготовчого провадження, розгляду справи по суті в умовах воєнного чи надзвичайного стану, визначено як розумні.

Суд зазначає, що поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Обізнаність позивача та інших учасників судового процесу про судовий розгляд справи підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення процесуальних документів. Крім того, позивач зареєстрований в підсистемі "Електронний суд" та у нього наявний електронний кабінет.

Оскільки з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, судом всім учасникам справи була надана можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та надано більш тривалий час для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Проте, заяв чи пояснень по суті спору від учасників справи на адресу суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судові засідання позивача та інших учасників справи, розгляд справи відкладався п`ять разів.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами відповідно до ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

19.03.2007 між ОСОБА_1 (позивач) та Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ОТП Банк", було укладено кредитний договір № CNL-D00/018/2007 на суму 248 950 доларів США, відповідно до умов якого Банк надав позивачу, як позичальнику, грошові кошти в розмірі 242 000 доларів США, а позивач зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, визначені цим договором.

18.03.2011 між Приватним акціонерним товариством "ОТП Банк" (другий відповідач, клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (перший відповідач, фактор) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 18.03.2011 між фактором та клієнтом, за яким другий відповідач передав першому відповідачу права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору, укладеними між другим відповідачем та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору (далі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в додатку № 1 до даного договору, укладеними між другим відповідачем та боржниками.

За умовами п.1.1.1 договору про відступлення права вимоги другий відповідач передав та відступив першому відповідачу сукупність прав, належних другому відповідачу за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставлене майно.

За цим договором до першого відповідача переходять всі права другого відповідача як сторони, що іменується "Іпотекодержатель/Заставодержатель" у зобов`язаннях, що виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави) (п.1.2 договору відступлення права вимоги).

Цей договір, за умовами п.3.1 договору, починає діяти в дату набрання чинності та діє до повного виконання зобов`язань за цим договором, якщо тільки він не буде розірваний сторонами в порядку, передбаченому ст.5 договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору відступлення права вимоги першому відповідачу за договором відступлення права вимоги було відступлено право вимоги, зокрема, в частині передачі боргу по кредитному договору № CNL-D00/018/2007 від 19.03.2007, укладеному між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством "ОТП Банк".

Договір відступлення права вимоги підписаний уповноваженими представниками першого та другого відповідача, скріплений їх печатками та нотаріально засвідчений.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги суперечить нормам чинного законодавства, оскільки перший відповідач, як фактор, за договором про відступлення права вимоги від 18.03.2011 не мав прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання. Також у першого відповідача відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує втрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

В силу приписів статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно із частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України.

Оскільки позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), пов`язаного з укладенням спірного правочину, а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. А відтак підлягає з`ясуванню наявність у позивача права на пред`явлення відповідного позову до суду.

Суд зазначає, що оспорюваний договір укладений між першим та другим відповідачами та встановлює права і обов`язки саме зазначених осіб. Обсяг прав та обов`язків позивача внаслідок укладення спірних правочинів є незмінним.

За приписами ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оскільки позивачем, як особою, яка не є стороною спірного правочину, не доведено суду належними та допустимими доказами порушення укладеним між відповідачами договором його прав або охоронюваних законом інтересів, суд дійшов висновку про відсутність в позивача права на пред`явлення відповідного позову до суду.

Виходячи із презумпції правомірності правочину та беручи до уваги встановлену судом відсутність у позивача права на пред`явлення відповідного позову до суду, суд не досліджує питання дійсності або недійсності спірного правочину.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Що стосується клопотання третьої особи про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Правило відповідної норми передбачає, що суб`єктом звернення із заявою про застосування позовної давності є виключно сторона у спорі (належний позивач і відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача), яка, однак, не є тотожною учаснику в судовому процесі.

Оскільки третя особа, яка звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності, не є стороною у спорі, тому вона не належить до суб`єктів, які мають право на звернення до суду із відповідною заявою у розумінні частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, заява третьої особи про застосування строків позовної давності судом не розглядається.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.2, 13, 74, 76, 77, 78, 86, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дане рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "16" грудня 2022 р.

Суддя Т.А. Лавренюк