ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2022 р.я Справа №909/1188/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

за участю представників сторін:

від позивача: Галайський О.В.-представник;

від відповідач 1: Лопатнікова А.В. - адвокат., Ананійчук О.А.- адвокат., Тарасенков В.В. - адвокат (в режимі відеоконференції),

від відповідача 2: не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден" б/н та б/д (Вх.№ ЗАГС 01-05/2275/22 від 12.09.2022)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2022 (повний текст складено 30.08.2022)

у справі №909/1188/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден";

до відповідача-1 Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк";

до відповідача-2 Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича;

про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію та визнання права власності

Короткий зміст вимог заявника.

ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про:

- витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме, готельного комплексу , що складається з: Блоку А, А, загальною площею 4818,4 кв.м.; Блоку Б,Б, загальною площею 1882,5 кв.м; Блок В.В загальною площею 1 853, 6 кв.м.; дизель-генератора Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторної Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельні Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосної Є, загальною площею 33,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер 31369556 від 13.09.2016, приватного нотаріуса Верби В.М. Дніпровського міського нотаріального округу, про право приватної власності ПАТ КБ "Приватбанк" на готельний комплекс, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10 ;

- скасування запису про державну реєстрацію права власності №16367551, щодо реєстрації за ПАТ КБ"Приватбанк" права власності на готельний комплекс, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10;

- визнання за ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" права власності на готельний комплекс, що складається з: Блоку А, А, загальною площею 4818,4 кв.м.; Блоку Б,Б, загальною площею 1882,5 кв.м; Блок В.В загальною площею 1 853, 6 кв.м.; дизель-генератора Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторної Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельні Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосної Є, загальною площею 33,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію та визнання права власності.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу стало відомо про те, що АТ КБ "Приватбанк" у позові, що розглядається Високим судом правосуддя Англії, стверджує та офіційно заявляє про нікчемність спірних кредитних договорів, укладених між Банком та ТОВ "Ранея", ТОВ "Інвестгруп", ТОВ "Церіс". Разом з тим, позивач зазначає, що стверджуючи про нікчемність основного зобов`язання, а саме кредитних договорів ПАТ КБ "Приватбанк" фактично висловив своє невизнання та неприйняття не лише кредитних договорів, але й договорів, які укладались на забезпечення таких кредитних договорів, як похідних від основного зобов`язання. Зокрема вважає, що відповідач-1, вказуючи про нікчемність основного зобов`язання, яке зазначалось в Високому суді правосуддя Англії, висловив своє волевиявлення щодо небажання визнавати основне зобов`язання і як наслідок, і Договір іпотеки №994 від 30.05.2016, який є похідним. При цьому позивач у справі не погоджується із даною позицією (щодо нікчемності спірних кредитних договорів та договору іпотеки) відповідача-1 у справі, вважає, що дана позиція призведе до безпідставності звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2022 у справі №909/1188/21 у позові ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" до Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про:

- витребування майна із чужого незаконного володіння, а саме, готельного комплексу , що складається з: Блоку А, А, загальною площею 4818,4 кв.м.; Блоку Б,Б, загальною площею 1882,5 кв.м; Блок В.В загальною площею 1 853, 6 кв.м.; дизель-генератора Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторної Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельні Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосної Є, загальною площею 33,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер 31369556 від 13.09.2016, приватного нотаріуса Верби В.М. Дніпровського міського нотаріального округу, про право приватної власності ПАТ КБ "Приватбанк" на готельний комплекс, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10;

- скасування запису про державну реєстрацію права власності №16367551, щодо реєстрації за ПАТ КБ"Приватбанк" права власності на готельний комплекс, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10;

- визнання за ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" права власності на готельний комплекс, що складається з: Блоку А, А, загальною площею 4818,4 кв.м.; Блоку Б,Б, загальною площею 1882,5 кв.м; Блок В.В загальною площею 1 853, 6 кв.м.; дизель-генератора Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторної Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельні Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосної Є, загальною площею 33,0 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні, будинок 221 відмовлено.

Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для правового захисту інтересів позивача в межах даного спору у зв`язку з недоведеністю підстав позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу.

ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Голден» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2022 у справі №909/1188/21 та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи.

Зокрема, скаржник наводить обґрунтування підстав позову та зазначає, що відповідачем-1 було порушено принцип недопустимості сперечливої поведінки, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18 (п.142-147), від 10.04.2019 у справі №390/34/17, та зазначає. що поведінка АТ КБ «ПриватБанк» є непослідовною, не відповідає попереднім діям і позиції банку (констатування нікчемності кредитних угод в іншій судовій справі іноземного суду), що в свою чергу створює як в учасників правовідносин, так і в майбутньому може створити у суду помилкове уявлення щодо дійсних намірів банку та добросовісності його дій, натомість, підтверджує обґрунтованість доводів позивача. Проте, суд першої інстанції в оскарженому рішенні не взяв до уваги висновків Верховного Суду щодо принципу недопустимості суперечливої поведінки та протиправно не врахував той факт, що в межах Лондонського позову АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує нікчемність кредитних договорів, а в рамках справи №909/1188/21 навпаки стверджує про їх дійсність.

На переконання скаржника господарський суд повинен був врахувати заяву відповідача-1 в Лондонському позові про недійсність кредитних договорів, однак, при ухваленні оскарженого рішення цього не зробив, а вказав, що питання дійсності кредитних договорів не входить до предмету розгляду у справі №909/1188/21.

Скаржник звертає увагу на те, що до предмету розгляду у справі №909/1188/21 фактично входить питання законності звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і вчинення відповідних реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки №994.

Таким чином, скаржник вважає, що для правильного вирішення спору суд першої інстанції повинен був дослідити законність звернення стягнення банку на предмет іпотеки, дослідити усі документи, на підставі яких таке звернення стягнення відбувалося (в тому числі встановити дійсність кредитних договорів, на підставі яких і було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки). Встановлення дійсності кредитних договорів випливає з необхідності встановлення законності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки як процедури та комплексу визначених дій за Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25.12.2015.

Також, скаржник вважає, що банк у Лондонському позові зробив чітку офіційну публічну заяву про те, що нікчемність кредитних договорів, не створення ними юридичних наслідків, що тягне за собою протиправність дії відповідача-1 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач-1, заявивши одноосібно таку позицію, визнав недійсними (нікчемними) спірні кредитні договори та відповідно укладені на їх виконання договори іпотеки; відсутність волевиявлення відповідача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутність правомірного факту набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки; незаконність реєстрації права власності відповідача на предмет іпотеки з огляду на відсутність необхідних документів, які підтверджують підстави набуття права власності на предмет іпотеки, збереження за позивачем права власності на предмет іпотеки.

Наголошує на тому, що звернення стягнення на предмет іпотеки передбачає обов`язковою умовою наявність волевиявлення іпотекодержателя на таке звернення стягнення при дійсному як основному зобов`язанні, так і власне іпотечному договорі.

Скаржник зазначає, що, вказуючи про нікчемність основного зобов`язання, ПАТ КБ «ПриватБанк» висловив своє волевиявлення щодо небажання визнавати основне зобов`язання, і як наслідок, і договір іпотеки №994 від 30.05.2016, який є похідним.

Скаржник вважає, що на час прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне іпотечне майно було відсутнє волевиявлення стягувача на звернення стягнення на предмет іпотеки. Банком було подано неповний перелік документів для проведення державної реєстрації прав, адже п.6, 9, 61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25.12.2015 вимагає в якості обов`язкової ознаки для проведення реєстрації повного волевиявлення на її проведення, а отже, цей факт свідчить про некомплектність поданого пакету документів для державної реєстрації права.

На думку скаржника, в державного реєстратора було відсутнє передбачене законом право приймати рішення про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне майно, що у наслідку свідчить про прийняття державним реєстратором цього рішення всупереч вимогам закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже звернення стягнення на спірне майно було здійснене з дефектом волевиявлення.

Скаржник вважає, що сукупний аналіз обставин справи та наданих сторонами доказів дає підстави для висновку про те, що предмет іпотеки за договором іпотеки №994 від 30.05.2016 вибув із власності ТОВ «ВКФ «Голден» поза його волею та в обхід передбаченого законом порядку.

На думку скаржника, з огляду на предмет спору, який випливав зі звернення стягнення на іпотечне майно за кредитними договорами ключовим у вирішенні справи була необхідність встановлення дійсності таких кредитних договорів, адже у разі встановлення законності та дійсності таких договорів автоматично встановлюється і законність звернення стягнення на іпотечне майно, що забезпечувало кредитні договори, однак, суд не надав оцінку тому, що якщо відповідач-1 заперечує проти позову, він повинен чітко обґрунтувати, що договір іпотеки і кредитні договори, на забезпечення яких він укладався, є чинним та дійсним, а звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки відбулось правомірно в силу законності зазначених договорів; якщо ж відповідач-1 заперечує проти законності та дійсності вказаних договорів, в такому випадку останній повинен обґрунтувати підстави набуття права власності на майно за договором іпотеки та законність володіння таким майном.

Окрім того, скаржник вважає, що висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування в справі речово-правового способу захисту та неправильності обрання позивачем способу захисту є невірними, оскільки позивач, заявивши віндикаційний позов у цій справі, довів законність свого права власності на спірне майно на підставі рішення загальних зборів учасників позивача про збільшення статутного капіталу.

Скаржник, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц та від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 вказує, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Зважаючи, що позивач не надавав згоду на вибуття спірного майна з його власності в інший спосіб, аніж згідно з вимогами чинного законодавства, які регулюють порядок звернення стягнення на іпотечне майно, слідує, що спірне майно вибуло із власності позивача поза його волею, а тому належним способом захисту позивача є звернення до суду з віндикаційним позовом з одночасним визнанням права власності на спірне майно.

Також скаржник вказує на порушення процесуального права, а саме відмову у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Ранея», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Зірка Буковелю», адже рішення у справі, в разі задоволення позову, вплинуло б на права та обов`язки цих осіб.

АТ КБ «Приватбанк» у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що 21.12.2015 АТ КБ «ПриватБанк» перейшло у державну власність, і будучи вже державним банком, з метою захисту своїх прав звернувся до Високого Суду Англії та Уельсу з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Копманії «Тімтренд Лімітед». Компанії «Трейд Поїнт Агро Лімітед», Компанії «Колліер лімітед», Компанії «Россіні Івестінг Корп», Компанії «Мільерт Венчес Інк» та Компанії «ЗАО Укртранзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів, справа за вказаним позовом перебуває в провадженні Високого Суду Правосуддя, початок розгляду по суті призначений на червень 2023 року.

Відповідач 1 зазначає, що в Англійській справі банк стверджує наявність фактичних обставин, які згідно з аргументом банку якщо будуть встановлені Високим Судом Правосуддя, матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі кредитні договори, які забезпечувались договорами іпотеки. За наслідками вирішення справи Високим Судом Правосуддя має бути з`ясовано наявність або відсутність обставин нікчемності ряду кредитних договорів, які були укладені банком до його переходу у державну власність.

Відповідач 1 наголошує, що з огляду на предмет і підстави заявленого позову, ні позивач, ні банк не ставили перед судом суду першої інстанції вирішення питання дійсності/недійсності/нікчемності ряду кредитних договорів, і такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, з огляду на що суд першої інстанції, керуючись ч.1 ст.14 ГПК України не встановлював такі обставини. Сам факт того, що банк в Англійській справі стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі; в Англійській справі обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами; такі обставини ще не встановлені та не підтверджені Високим Судом Правосуддя.

Банк заперечує проти доводів позивача про те, що банк одночасно стверджує про нікчемність ряду кредитних договорів та звертає стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, оскільки позов в Англійській справі банком було подано в 2017 році, коли банк вже перейшов з приватної власності в державну, а предмет іпотеки згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно набуто банком у власність 13.09.2016. Банк також заперечує проти доводів позивача про те, що предмет іпотеки вибув з його власності поза волею ТОВ «ВКФ «Голден», оскільки, позивач набув статусу іпотекодавця в силу ст.23 Закону України «Про іпотеку», а також позивач самостійно надав доказ на підтвердження свого волевиявлення щодо реалізації банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, що підтверджується листом №02 від 12.09.2016.

На думку відповідача 1 , для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку (відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/17423/17, від 16.12.2019 у справі №607/4911/16-ц, від 10.02.2021 у справі №520/107/15-ц), тобто воля (погодження) позивача на задоволення банком своїх кредиторських вимог за рахунок вартості предмета іпотеки не вимагалася, договір іпотеки відповідних положень не містить, проте, така згода була висловлена позивачем листом №02 від 12.09.2016.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 29.08.2018 у справі №909/105/15, від 29.08.2018 у справі №910/23428/17, від 31.01.2018 у справі №910/8763/17, якщо сторона не подала достатньо доказів на підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність, а обов`язок (тягар) доказування покладається на особу, яка посилається на ці обставини, тобто тягар доказування позовних вимог та спростування добросовісного набуття у власність предмету іпотеки відповідачем-1 повністю покладений на позивача.

Позивач із посиланням на ст.ст.215, 216 та 1212 ЦК України просив суд першої інстанції застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину та витребувати у банку відповідне нерухоме майно, тому, ТОВ «ВКФ «Голден» зобов`язане довести у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку наявність підстав вважати нікчемними відповідні кредитні договори та договір іпотеки, проте. позивач не зазначає існування обставин нікчемності кредитних договорів, які забезпечувалися договором іпотеки та не зазначає на підставі якої норми матеріального права України кредитні договори є нікчемними.

Позивач зазначає, що банк покликається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, відповідно до яких в обґрунтування судового рішення не може бути покладена концепція негативного доказу, а також на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18 щодо неможливості задоволення позовних вимог за відсутності доказів. Банк заперечує твердження позивача про те, що у справі, яку ініціювало ТОВ «ВКФ «Голден», банк зобов`язаний довести законність або незаконність набуття права власності на майно, тобто, фактично спростувати або підтвердити твердження позивача, які не підтверджені належними, допустимими та вірогідними доказами.

На думку відповідача 1, для застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачено законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце, а відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою підставою для відмови у позові (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Кредитні договори жодним чином не можуть порушувати майнових прав позивача, оскільки позивач став власником майна, яке станом на дату його набуття у власність позивача вже перебувало в іпотеці банку як забезпечення виконання зобов`язань за такими кредитними договорами, отже, доводи позивача про підтвердження судом наявності обставин нікчемності (недійсності) кредитних договорів не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача, оскільки стосуються кредитних зобов`язань, стороною яких позивач не є і ніколи не був, а такі вимоги направлені на захист прав позичальників за кредитними договорами.

Відповідач 1 вважає, що у справі, що розглядається, ряд кредитних договорів було укладено до фактичного утворення позивача - ТОВ «ВКФ «Голден» (23.01.2015), і станом на дату внесення нерухомого майна до статутного капіталу товариства, таке майно вже було обтяжене іпотекою, про що позивач був обізнаний, разом з цим взяв на себе ризик настання відповідних наслідків у випадку дефолту боржників. Банк заперечує твердження позивача щодо вчинення банком дій, які відповідають доктрині «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) і вказує, що договір іпотеки укладався банком з іншою юридичною особою, ніж позивач, а набувши у власність майно, обтяжене іпотекою, позивач в силу Закону прийняв на себе всі ризики невиконання позичальниками зобов`язань, окрім того, помилковим є покликання позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2019 у справі №390/34/17, оскільки справи №390/34/17 та №909/1191/21 не є подібними, і такі покликання не містять обґрунтування щодо наявності в діях банку ознак суперечливої поведінки. Банк вважає, що строк позовної давності за вимогами ТзОВ «ВКФ «Голден» почав свій відлік з дати фактичного вибуття предмету іпотеки за договором іпотеки з власності позивача, а саме як підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно такою датою є 13.09.2016, та закінчився через три роки 13.09.2019.

Банк вважає безпідставним доводи позивача щодо необхідності залучення до участі у справі третіх осіб.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2022 справу №909/1188/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Желік М.Б., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 25.10.2022.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 оголошено перерву в судовому засіданні до 22.11.2022.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 відкладено розгляд справи на 07.12.2022.

07.12.2022 розгляд справи не відбувся через виявлення неналежного функціонування системи відеоконференцзв`язку «EasyCon», що підтверджується відповідним актом, долученим до матеріалів справи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 розгляд справи призначено на 12.12.2022.

В судовому засіданні 12.12.2022 представник скаржника зазначив, що не наполягає на задоволенні клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ТОВ «Церіс», ТОВ «Інвестгруп», ТОВ «Ранея», ТОВ «Зірка Буковелю» та на стороні відповідача Національний банк України, яке подано суду 24.10.2022 (вх.ЗАГС №01-05/2580/22) та відмовляється від вказаного клопотання.

У зв`язку з відмовою апелянта від заявленого клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, колегія суддів ухвалила залишити вказане клопотання без розгляду.

Представник скаржника надав суду пояснення щодо фактичних обставин справи та доводів апеляційної скарги, вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Представники відповідача-1 надали суду пояснення щодо фактичних обставин справи та аргументів на спростування доводів скаржника, просили оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач 2 Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. явки в судове засідання представника не забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу не подав. Суд не визнавав обов`язковою явку в судове засідання учасників судового процесу.

Отже, в силу положень ч.12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто за відсутності уповноваженого представника відповідача 2.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.12..2022 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Між АТКБ "Приватбанк" (Банк) та ТОВ "Церіс", ТОВ "Інвест груп" та ТОВ "Ранея" (позичальники) укладено наступні договори відновлювальної кредитної лінії, зокрема Кредитні договори №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р1433ІИ від 24.10.2014.

30.05.2016 між Банком та ТОВ "Зірка Буковелю" укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №994 (Договір іпотеки).

03.06.2016 між Банком та ТОВ "Зірка Буковелю" укладено Договір про внесення змін №1 до Договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1058.

Пунктом 7 Договору іпотеки визначено, що частиною предмету іпотеки є - готельний комплекс, що складається з: Блок А, А, загальною площею 4 818, кв.м.; Блок Б, Б. загальною площею 1 882,5 кв.м.; Блок В, В, загальною площею 1 853,6 кв.м.; дизкль-генератор Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторна, Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельня, Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосна, Є, загальною площею 33,0 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 221 (двісті двадцять один), (далі - Об`єкт нерухомого майна).

08.09.2016 ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Голден" збільшено розмір власного статутного капіталу товариства, шляхом отримання додаткових внесків у вигляді належного ТОВ "Зірка Буковель" на праві власності нерухомого майна, що виступало предметом іпотеки.

09.09.2016 між ТОВ "ВКФ "Голден" та ТОВ "Зірка Буковелю" складено акт прийому-передачі щодо прийняття ТОВ "ВКФ "Голден" майнового внеску до статутного капіталу у вигляді нерухомого майна - предмету іпотеки.

Листом №02 від 12.09.2016 ТОВ «ВКФ «Голден», у відповідь на лист ПАТ КБ «ПриватБанк» №11092016/7 від 11.09.2016 (а.с.102, том І), повідомило відповідача-1 щодо ініціювання банком процедури звернення стягнення на предмети іпотеки, в тому числі, Об`єкт нерухомого майна, яке передане в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами на підставі договору іпотеки від 30.05.2016 №994, свої вимоги банк може задовольнити відповідно до процедури звернення стягнення, передбаченими договором іпотеки та ст.ст.33-38 Закону України «Про іпотеку».

13.09.2016 на підставі іпотечного застереження, передбаченого Договором іпотеки АТ КБ "Приватбанк" вчинило дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття його у власність та 13.09.2016 зареєструвало право власності.

21.12.2016 АТ КБ "ПриватБанк" перейшов в державну власність.

АТ КБ "ПриватБанк" в 2017 році, з метою захисту своїх прав звернувся до Високого Суду Англії та Уельсу (далі - Високий Суд Правосуддя) з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Компанії "Тімтренд Лімітед", Компанії "Трейд Поїнт Агро Лмвтед", Компанії "Колліер Лімітед", Компанії "Россіні Івестінг Корп", Компанії "Мілберт Венчес Інк" та Компанії "ЗАО Укртранзитсервіс ЛТД" про стягнення коштів.

В "Лондонському позові" банк, стверджує наявність фактичних обставин, які, згідно аргументу банку , якщо будуть встановлені Високим Судом Правосуддя, матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі, кредитні договори, які забезпечувались Договором іпотеки.

Вказана обставина не заперечується відповідачем-1. Разом з цим, відповідач-1 у заявах у справі наголошує, що банк у справі №BL-2017-00065 заявляє про наявність фактичних обставин, які матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі, кредитні договори, які забезпечувались договором іпотеки.

Із наданого позивачем нотаріально засвідченого перекладу копії частини позову №BL-2017-00065, не вбачається переліку кредитних договорів, не міститься жодних зазначень щодо реквізитів кредитних договорів.

Слід зазначити, що ТОВ «ВКФ «Голден» не є учасником справи №BL-2017-00065. В судовому засіданні 14.12.2022 на питання суду щодо допустимості доказу (тексту позову у справі №BL-2017-00065) в розумінні ч.2 ст.77 ГПК України представник скаржника пояснив, що за поясненнями довірителя, копію позовної заяви отримано ТОВ «ВКФ «Голден» шляхом ознайомлення з матеріалами справи №BL-2017-00065 у відповідності до вимог, встановлених для ознайомлення зі справами у Високому Суді Англії та Уельсу.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд під час вирішення спору мав обов`язок встановити обставини нікчемності або дійсності кредитних договорів, які забезпечувались договором іпотеки №994 від 30.05.2016.

Так, предметом позову ТОВ «ВКФ «Голден» в цій справі є вимоги про витребування з чужого незаконного володіння об`єкта нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за банком, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за банком та визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови. Висновки суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, підставою звернення до господарського суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом. При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

Частиною 2 ст. 14 ГПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12.07.2019 у справі № 910/16436/18, від 22.07.2019 у справі № 910/16407/18, від 05.09.2019 у справі № 910/16404/18 від 24.10.2019 у справі № 910/16413/18.

Отже, звернення із позовом у цьому випадку є реалізацією права на судовий захист у обраний позивачем спосіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини Продан проти Молдови суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Не може бути й мови, щоб закріплені в п. 1 ст. 6 процесуальні гарантії, що надаються сторонам, - справедливий, відкритий та швидкий судовий розгляд - не передбачали виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно доступу до суду та провадження у справі, скоріш за все призвело б до виникнення ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, підписавши Конвенцію. Таким чином, виконання рішення, постановленого судом, мало вважатися невіддільним складником судового розгляду, передбаченого у статті 6.

Згідно зі статтею 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Так, предметом позову ТОВ "Голден" в справі №909/1188/21 є вимоги про:

- витребування з чужого незаконного володіння Об`єкта нерухомого майна;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на Об`єкт нерухомого майна за Банком;

- скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомого майна за Банком;

- визнання за позивачем права власності на Об`єкт нерухомого майна.

Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права.

Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у статті 16 ЦК України. Одним із таких способів, як вказано у пункті 1 та 3 частини 1 статі 16 ЦК України, є припинення дії, яка порушує право та визнання права власності (в спірному випадку є витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію та визнання права власності ).

Частиною 2 статті 20 ГК України визначено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

На порушення свого права позивач вказує на твердження позивача про відсутність як в нього волі на вибуття Об`єкта нерухомого майна з його власності, так і відсутність волі Банку на його набуття у власність, у зв`язку із пред`явленням Банком позову до суду іноземної держави, який має вирішити питання нікчемності ряду кредитних договорів, проте не всіх кредитних договорів, що забезпечені Договором іпотеки. Вказане твердження і є підставою спірного позову.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що в спірному випадку ні позивачем, ні Банком на вирішення Господарському суду Івано-Франківської області не ставиться питання дійсності / недійсності / нікчемності ряду Кредитних договорів, відтак такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, а Господарський суд Івано-Франківської області не має права встановлювати такі обставини в силу ч.1 ст. 14 ГПК України.

У своєму позові позивач вказує як на відсутність його волі на вибуття об`єкта нерухомого майна з його власності, так і на відсутність волі банку на його набуття у власність, у зв`язку із пред`явленням банком позову до суду іноземної держави, який має вирішити питання нікчемності ряду кредитних договорів, проте не всіх кредитних договорів, що забезпечені договором іпотеки. Вказане твердження і є підставою спірного позову.

ТОВ «Зірка Буковелю», реалізуючи своє право власності, 31.05.2016 передало в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» готельний комплекс, що складається з: Блок А, А, загальною площею 4 818, кв.м.; Блок Б, Б. загальною площею 1 882,5 кв.м.; Блок В, В, загальною площею 1 853,6 кв.м.; дизкль-генератор Г загальною площею 6,0 кв.м.; трансформаторна, Д, загальною площею 24,0 кв.м.; котельня, Е, загальною площею 30,9 кв.м.; насосна, Є, загальною площею 33,0 кв.м., реєстраційний об`єкт нерухомого майна 10, знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, будинок 221 (двісті двадцять один), (далі - Об`єкт нерухомого майна).

Згодом, 09.09.2016, після укладення іпотечного договору, вказані вище е вище нерухоме майно було передано позивачу як майновий внесок до його статутного капіталу.

Позивачем не наведено жодних обставин обставин, з якими закон пов`язує нікчемність іпотечного договору.

Сам лише факт того, що АТ КБ «Приватбанк» у справі №BL-2017-00065 у Високому Суді Англії та Уельсу стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі.

У «Лондонському позові» обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами. Як зазначають сторони, справу призначено до розгляду по суті на червень 2023 року, тобто жодні обставини станом на момент розгляду цієї справи №909/1191/21 не встановлювались та не є підтвердженими судом.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскарженому рішенні, в спірному випадку позивачем не ставиться питання дійсності, недійсності чи нікчемності ряду кредитних договорів, тому такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, а суд не має права встановлювати їх в силу ч.1 ст.14 ГПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такі висновки щодо доктрини venire contra factum proprium є усталеними в судовій практиці, та наведені у постановах Верховного Суду, на які покликаються як позивач в апеляційній скарзі, так і відповідач-1 у відзиві на скаргу.

Колегія суддів вважає, такими що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, є висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №904/3614/20 (п.6.33), на які покликається відповідач-1, зокрема, про те, що враховуючи наявність в матеріалах справи листа позивача, адресованого банку, про згоду на звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки, наступне звернення до господарського суду з позовними вимогами, спрямованими на відновлення права власності на предмет іпотеки, суперечать попередній поведінці позивача та є недобросовісними діями, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню також з огляду на такі обставини.

У даній справі наявний лист позивача від №02 від 12.09.2016 про надання згоди банку на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому пред`явлення через шість років позову, спрямованого на повернення у власність іпотечного майна, із покликанням на відсутність волі позивача на вибуття майна, є очевидною ознакою суперечливої поведінки саме позивача.

Натомість, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, на яку покликається позивач в апеляційній скарзі, суд зазначив, що очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Таким чином, фактичні обставини у справі №390/34/17 не є подібними до обставин справи 909/1188/21, як вірно звернув увагу відповідач-1.

Також суд першої інстанції правильно вказав, що спосіб захисту права власності, передбачений у ст.387 ЦК України, - витребування майна з чужого незаконного володіння, застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто, коли річ незаконно вибула з його володіння. Такий засіб захисту отримав назву «віндикація».

У позовній заяві ТОВ «ВКФ «Голден» просить витребувати спірну об`єкт нерухомого майно з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк».

Слід зазначити, що предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки, про витребування якого просить позивач, було передано відповідачу-1 АТ «КБ «Приватбанк» за згодою позивача на підставі договору іпотеки, тобто, в рамках зобов`язально-правових відносин, що виключає можливість застосування до цих відносин речово-правових засобів захисту, передбачених правилами ст.387 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставною.

Також колегія суддів зазначає, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення порушеного права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.2018 у справі №488/5027/14-ц), тому позовні вимоги про скасування рішення та записи державного реєстратора щодо об`єкта нерухомого майна, переданого в іпотеку, не підлягає задоволенню навіть за умови наявності підстав для задоволення віндикаційного позову (що у цій справі не знайшло підтвердження).

З огляду на безпідставність заявлених вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, відсутні також правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення банком.

За змістом ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, фактичною передумовою судового розгляду справи позовного провадження є наявність спору про право. Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків чи інтересів конкретної особи. Порушення, невизнання чи оспорювання прав чи інтересів позивача є його суб`єктивною оцінкою фактичних правовідносин, тому при вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер правовідносин, з яких виник спір, наявність (відсутність) порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами, тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Стосовно клопотання відповідача АТ КБ «Приватбанк» про застосування строку позовної давності, заявленого у відзиві на позов для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції в оскарженому рішенні дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст.267 ЦК України, з огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Так, за змістом ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш, ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваним законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Вказана правова позиція щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності є усталеною в судовій практиці.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірної відмови суду першої інстанції у клопотанні про залучення третіх осіб. В ухвалі суду першої інстанції від 18.01.2022 суд зазначено, що позивач просив суд залучити до участі у справі, у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Зірка Буковелю", Товариство з обмеженою відповідальністю "Церіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестгруп", Товариство з обмеженою відповідальністю "Ранея". Однак, при цьому, позивач не зазначив на якій стороні слід залучити вказаних третіх осіб до участі у справі. З огляду на вказане, питання про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, підлягало вирішенню в підготовчому судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів справи, в ході підготовчого провадження (ухвала суду про закриття підготовчого засідання від 09.08.2022) позивачем не подано належної заяви із зазначенням правового статусу третіх осіб, яких він просив залучити до розгляду даної справи.

Натомість, 22 серпня 2022 року представником позивача через електронну пошту Господарського суду Івано-Франківської області подано клопотання про залучення до участі у справі Національного банку України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та повернення даної справи на стадію підготовчого провадження.

Судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні даного клопотання з підстав недотримання позивачем ч.1 ст.50 ГПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі колегія суддів вважає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що позивач позовні вимоги суду не довів. За наведеного суд вказує на відсутність підстав для правового захисту його інтересів в межах даного спору.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, суд апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Згідно із ч.2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України".

Всупереч вказаним вище приписам Господарського процесуального кодексу України позивач позовні вимоги суду не довів. За наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для правового захисту його інтересів в межах даного спору. Отже, в позові слід відмовити.

Щодо клопотання відповідача-1 про застосування строку позовної давності, заявленого у відзиві на позов для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо того, що, враховуючи встановлення судом необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог у даній справі, відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Скаржником належними та допустимими доказами не спростовано висновків суду першої інстанції. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Судові витрати

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ :

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційної фірми "Голден" б/н та б/д (Вх.№ ЗАГС 01-05/2275/22 від 12.09.2022) залишити без задоволення, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.08.2022 у справі №909/1188/21 залишити без змін.

2.Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 23.12.2022.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин.А.В.