РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.12.2022Справа № 910/8163/22
За позовом фізичної особи-підприємця Гордієнко Валентини Юхимівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОВОРКІНГ РЕНТ»

про розірвання договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Трепетьон В.В.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Гордієнко Валентина Юхимівна (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОВОРКІНГ РЕНТ» (надалі - відповідач) про розірвання договору суборенди приміщення №2307-01 від 23.07.2021, що укладений між нею та відповідачем.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.651, 759, 907 Цивільного кодексу України, ст.180, 188 Господарського кодексу України, мотивовані тим, що між сторонами самостійно не досягнуто згоди щодо розірвання зазначеного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2022 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

16.09.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/8163/22, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 18.10.2022.

06.10.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти позову в повному обсязі та просить закрити провадження в справі, в зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки договір суборенди розірваний позивачем 04.07.2022, в односторонньому порядку.

12.10.2022 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшла заява.

У підготовче засідання 18.10.2022 сторони не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 відкладено підготовче засідання на 15.11.2022.

07.11.2022 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшла заява.

10.11.2022 від відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшла заява.

У підготовче засідання 15.11.2022 з`явилась представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином та про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача в засіданні підтримала клопотання позивача про витребування доказів, яке подане разом з позовом, в задоволені якого судом протокольною ухвалою відмовлено. Також враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 13.12.2022.

15.11.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

У судовому засіданні 13.12.2022 представник позивача надала пояснення по суті позовних вимог та позов просила задовольнити. Представник відповідача в засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 23.08.2022 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.2021 між відповідачем (орендар) та позивачем (суборендар) укладено договір суборенди нежилого приміщення №2307-01 (надалі-договір), за умовами якого орендар зобов`язується передати, а суборендар прийняти у строкове платне користування нежиле приміщення разом із частиною площ загального користування, яке розташоване за адресою: м. Київ, вулиця Борщагівська, буд. 154, поверх 4, офіс №32 (надалі - об`єкт оренди).

Об`єкт оренди належить орендарю на праві користування (п. 1.2. договору)

Відповідно до п. 1.3. договору об`єкт оренди передається в оренду з метою використання його під офіс.

Згідно з п. 2.1. договору факт передачі об`єкта оренди суборендарю підтверджується виключно актом прийому-передачі в оренду об`єкта оренди (надалі- акт), який підписується сторонами, в день укладення договору або у іншу дату, додатково обумовлену сторонами.

Після закінчення строку дії цього договору або в результаті його дострокового розірвання або припинення суборендар зобов`язаний передати орендарю за актом прийому-передачі об`єкт останнього календарного дня з дати закінчення строку оренди або з дати розірвання або припинення цього договору. Об`єкт оренди вважається повернутим орендарю з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі з оренди об`єкта оренди, якщо інше не передбачене умовами даного договору (п. 2.2. договору).

Пунктом 2.3. договору узгоджено, що умовами повернення орендарю об`єкта оренди є:

2.3.1. звільнення суборендарем об`єкта оренди його майна у строки передбачені в пункті 2.2 цього договору;

2.3.2. повернення об`єкта оренди у первинному стані (згідно акту приймання-передачі) з урахуванням нормального фізичного зносу.

Відповідно до п.2.5. договору у випадку, якщо суборендар добровільно не повертає орендарю приміщення та/або ухиляється від підписання акту прийому-передачі сторони погодили та суборендар підтверджує, що надає свою безумовну згоду на наступний порядок повернення об`єкту орендарю:

Орендар надсилає зі своєї електронної пошти, що вказана в цьому договорі, на електронну пошту суборендаря, що вказана в цьому договорі, заповнений зі своєї сторони акт прийому-передачі в форматі Word.

Протягом 24 годин з моменту відправлення такого листа, суборендар зобов`язаний з`явитись направити свого представника) до центрального офісу орендаря за адресою м. Київ, вулиця Бориса Грінченка, будинок 9, офіс 317 (з 10.00 до 17.00 з понеділка по п`ятницю. У разі, якщо на ці 24 години припадає вихідні субота або неділя або святковий день, то такі дні не враховуються в вищезазначений час) і підписати акт приймання-передачі приміщення та передати комплект ключів від об`єкту.

У разі, якщо суборендар не підписав та не надав підписаний акт приймання-передачі приміщення орендареві протягом 24 годин з моменту відправлення листа з цим актом, сторони погоджують, що приміщення вважається повністю переданим орендарю без підписання акту. У цьому випадку сторони погодили, що суборендар втрачає будь-які права на дане приміщення, не має права знаходитись в даному приміщенні, його перебування у приміщенні є неправомірним.

Сторони погодили, що в будь-якому випадку описаному в даному договорі, що стосується дострокового припинення договору через 24 години після відправлення акту прийому-передачі в форматі Word з електронної пошти орендаря, що вказана в цьому договорі, на електронну пошту суборендаря, що вказана в цьому договорі, об`єкт вважається повернутим орендарю без підписання акту приймання-передачі, суборендар безумовно втрачає будь-які права на приміщення та не має права там знаходитись.

Відповідно до п.4.3.5. договору суборендар має право достроково розірвати договір за своєю ініціативою, без застосування до нього штрафних санкцій, попередивши про це орендаря за 60 календарних днів до дати припинення. У цьому випадку договір припиняється зі спливом вказаного строку. Сторони погодили, що фактом такого попередження може бути електронний лист з відповідним повідомленням на електронну пошту суборендаря, направлений з електронної пошти орендаря, вказаної у цьому договорі. Сторони погоджують, що наступна одностороння відмова від такого листа не допускається та вважається недійсною, крім випадку укладання додаткової угоди до цього договору про продовження строк оренди або будь-якого іншого підтвердження орендарем продовження строку дії цього договору. У цьому випадку до суборендаря застосовуються положення п.2.8. договору. Положення п.2.8. договору не застосовуються до суборендаря у разі дострокового розірвання договору в порядку, визначеному цим пунктом, після спливу 12 місяців дії цього договору.

Згідно з п.9.1. договору він набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до останнього календарного дня червня місяця 2024 року.

15.08.2021 сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення.

05.05.2022 позивачем направлено листа №б/н на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі, в якому повідомлено про дострокове розірвання договору суборенди, в зв`язку з тим, що приміщення неможливо використовувати за призначенням, оскільки воно закрите. Також просила надати можливість вивезти особисті речі з приміщення.

18.05.2022 відповідачем на електронну адресу позивача, зазначену в договорі, направлено відповідь, в якому зазначено, що доступ до приміщень є, а також відповідно до п.4.3.5. договору він припиняє свою дію через 60 днів з моменту отримання листа про розірвання від 05.05.2022.

23.05.2022 позивачем направлено на адресу відповідача листа за вих.№10/2022 в якому останній просив розглянути питання щодо припинення дії договору суборенди та підписати акт прийому-передачі приміщення. Направлення листа підтверджується описом вкладення та накладною Укрпошти №267 від 23.05.2022.

Так, предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про розірвання договору суборенди приміщення №2307-01 від 23.07.2021.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором суборенди.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Як установлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Так, сторонами в пункті 4.3.5. договору погоджено, що суборендар має право достроково розірвати договір за своєю ініціативою, без застосування до нього штрафних санкцій, попередивши про це орендаря за 60 календарних днів до дати припинення. У цьому випадку договір припиняється зі спливом вказаного строку. Сторони погодили, що фактом такого попередження може бути електронний лист з відповідним повідомленням на електронну пошту суборендаря, направлений з електронної пошти орендаря, вказаної у цьому договорі. Сторони погоджують, що наступна одностороння відмова від такого листа не допускається та вважається недійсною, крім випадку укладання додаткової угоди до цього договору про продовження строк оренди або будь-якого іншого підтвердження орендарем продовження строку дії цього договору.

Як зазначає позивач та убачається з матеріалів справи 05.05.2022 ним направлено листа №б/н на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі, в якому повідомлено про дострокове розірвання договору суборенди.

При цьому суд наголошує, що роздруківки електронних листів від 05.05.2022 та відповіді на нього від 18.05.2022 були надані та завірені самим позивачем, відповідач підтвердив отримання листа та надання відповіді на нього. Окрім того, договором суборенди сторонам погоджено, що фактом попередження про відмову від договору може бути електронний лист з відповідним повідомленням на електронну пошту суборендаря, направлений з електронної пошти орендаря, вказаної у цьому договорі.

Враховуючи зазначене суд приймає вказане електронне листування сторін, як докази в справі.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень статтей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду в справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Крім цього, в пункті 4.3.5. договору, яким передбачено право суборендаря достроково розірвати договір за своєю ініціативою, сторонами погоджено, що наступна одностороння відмова від такого листа не допускається та вважається недійсною, крім випадку укладання додаткової угоди до цього договору про продовження строк оренди або будь-якого іншого підтвердження орендарем продовження строку дії цього договору.

А тому позивач (суборендар) направляючи листа про дострокове розірвання договору суборенди мав розуміти наслідки такої відмови.

Отже, враховуючи умови пункту 4.3.5. договору він є розірваним з 04.07.2022.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених вище норм слідує, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

Як указано судом вище, договір є розірваним з 04.07.2022, а тому суд позбавлений можливості повторно його розірвати.

Що стосується клопотання відповідача про закриття провадження в справі, в зв`язку з відсутністю предмета спору, так як договір є розірваним, суд зазначає таке.

Так, статтею 231 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для закриття провадження в справі.

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до пункту 5.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 916/3245/17 та в пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 916/542/18 сформульовано правовий висновок про те, що під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з виявленням, після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі, на підставі зазначеної норми ГПК України, можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом (23.08.2022 - дата направлення до суду позову) та відкриття провадження в справі (21.09.2022) предмет спору вже був відсутній, оскільки як свідчать матеріали справи договір є розірваним з 04.07.2022.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про розірвання договору суборенди є такою, що не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Гордієнко Валентини Юхимівни.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 23.12.2022.

Суддя Я.А.Карабань