РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022Справа № 910/8681/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр»

про стягнення 71 526, 50 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 71 526, 50 грн., з яких: 58 591, 21 грн - основний борг та 12 935, 29 грн - штрафні санкції за невиконання умов договору поставки.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № 02/02-13 від 20.02.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» строк для усунення недоліків позовної заяви.

22.09.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (надіслана засобами поштового зв`язку- 20.09.2022).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову та характер спірних правовідносин, судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив.

При цьому, судом повідомлено відповідача, що останній протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі може подати заяву із обгрунтованими запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Разом з тим, суд зазначає, що 29.09.2022 на офіційному сайті Господарського суду міста Києва за посиланням https://ki.arbitr.gov.ua/sud5011/pres-centr/novyny/1326909/ було розміщено оголошення, що у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань на оплату послуг з пересилання поштових відправлень Господарський суд міста Києва 29.09.2022 припинив відправку кореспонденції засобами поштового зв`язку.

Тож, у зв`язку з відсутністю фінансування для здійснення поштових відправлень ухвала суду від 26.09.2022 не була відправлена відповідачу засобами поштового зв`язку, про що здійснено відповідну відмітку на зворотньому боці ухвали суду.

Разом з тим, враховуючи що з 25.10.2022 було відновлено відправку кореспонденції засобами поштового зв`язку, судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 26.09.2022 рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Госпітальна, буд. 12, м. Київ, 01203, проте 07.12.2022 до суду повернувся конверт з ухвалою суду від 26.09.2022 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно зі ст. 232 Господарського процесуального кодексу України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Пунктом 4 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлявся належним чином.

При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17, а також в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 910/6964/18.

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 26.09.2022 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.02.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» (далі - покупець) укладено договір № 02/02-13, умовами якого передбачено, що продавець зобов?язується продати та передати у власність покупця продукти харчування (далі - продукція або товар), а покупець зобов`язується прийняти продукцію від продавця та у випадку відсутності зауважень оплатити її загальну вартість на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, номенклатура, асортимент, загальна кількість продукції, розмір партій, ціна за одиницю, сумарна вартість партії, умови і строки поставки передбачаються в рахунках-фактурах, накладних або специфікаціях що є невід?ємними частинами цього договору.

Згідно п. 4.1. договору, розрахунки між сторонами здійснюються в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі виставлених продавцем рахунків-фактур на кожну окрему партію продукції.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що загальна вартість цього договору складає суму зазначену рахунках-фактурах, накладних або специфікаціях.

За умовами п. 4.3. договору, оплата проводиться покупцем протягом 21 (двадцяти одного) банківського дня, з дати поставки відповідної партії товару.

Відповідно до п. 6.2. договору, за несвосчасну оплату вартості продукції покупець сплачує продавцю пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення виконання зобов?язання від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013 року (включно). У випадку, якщо жодна з сторін за місяць до припинення дії договору не дасть письмове повідомлення про припинення дії договору, він вважається пролонгованим на наступний рік з 1 січня по 31 грудня. Дана умова діє на кожний наступний рік.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору ним у 2022 році було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 58 591, 21 грн. Також, позивачем додано до позовної заяви товарно-транспортні накладні № 5612 від 14.01.2022 на суму 3 456, 00 грн, № 7492 від 18.01.2022 на суму 3 456, 00 грн, № 8716 від 20.01.2022 на суму 4 020, 00 грн, № 9396 від 21.01.2022 на суму 600, 00 грн, № 11138 від 25.01.2022 на суму 4 020, 00 грн, № 11175 від 26.01.2022 на суму 4 147, 20 грн, № 12775 від 28.01.2022 на суму 2 583, 90 грн, № 15661 від 03.02.2022 на суму 4 996, 80 грн, № 17812 від 08.02.2022 на суму 2 970, 90 грн, № 19060 від 10.02.2022 на суму 4 320, 00 грн, № 19714 від 11.02.2022 на суму 3 141, 84 грн, № 21358 від 15.02.2022 на суму 4 320, 00 грн, № 25285 від 23.02.2022 на суму 6 450, 00 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Проте, як зазначає позивач, відповідач за поставлений товар у 2022 році не розрахувався, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» утворилась заборгованість у розмірі 58 591, 21 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась претензія № 84 від 21.07.2022, в якій позивач просив відповідача у семиденний термін сплатити заборгованість за поставлений у 2022 році товар згідно договору № 02/02-13 від 20.02.2013, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та накладною АТ «Укрпошта» від 21.07.2022, яка отримана відповідачем 22.07.2022 згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача борг у сумі 58 591, 21 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 8 748, 52 грн - пені за період з 20.03.2022 по 20.08.2022, 741, 62 грн. - 3 % річних за період з 20.03.2022 по 20.08.2022 та 3 445, 15 грн. - інфляційних втрат за період квітень 2022 - травень 2022.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як зазначає позивач, відповідно до акту звірки у 2022 році ним на виконання умов договору було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 58 591, 21 грн.

Тобто, у позовній заяві в обгрунтування заявленої суми позивач посилається виключно на акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2022 - 01.09.2022, який підписаний лише позивачем.

Суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

Таким чином, суд не приймає наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків за період: 01.01.2022 - 01.09.2022 як доказ в підтвердження наявності та розміру заборгованості відповідача на суму суму 58 591, 21 грн, оскільки такий акт не підписаний уповноваженим представником відповідача, не скріплений його печаткою, а відображена в акті інформація не підтверджена первинними документами.

Також, позивачем додано до позовної заяви товарно-транспортні накладні № 5612 від 14.01.2022 на суму 3 456, 00 грн, № 7492 від 18.01.2022 на суму 3 456, 00 грн, № 8716 від 20.01.2022 на суму 4 020, 00 грн, № 9396 від 21.01.2022 на суму 600, 00 грн, № 11138 від 25.01.2022 на суму 4 020, 00 грн, № 11175 від 26.01.2022 на суму 4 147, 20 грн, № 12775 від 28.01.2022 на суму 2 583, 90 грн, № 15661 від 03.02.2022 на суму 4 996, 80 грн, № 17812 від 08.02.2022 на суму 2 970, 90 грн, № 19060 від 10.02.2022 на суму 4 320, 00 грн, № 19714 від 11.02.2022 на суму 3 141, 84 грн, № 21358 від 15.02.2022 на суму 4 320, 00 грн, № 25285 від 23.02.2022 на суму 6 450, 00 грн, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Суд зазначає, що загальна вартість поставленого товару згідно вказаних товарно-транспортних накладних, які містять посилання на договір № 02/02-13 від 20.02.2013 складає 48 482, 64 грн.

Тож, судом встановлено, що позивачем у 2022 році було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 48 482, 64 грн., згідно вищезазначених товарно-транспортних накладних, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» утворилась заборгованість саме у розмірі 48 482, 64 грн. за товарно-транспортними накладними № 5612 від 14.01.2022, № 7492 від 18.01.2022, № 8716 від 20.01.2022, № 9396 від 21.01.2022, № 11138 від 25.01.2022, № 11175 від 26.01.2022, № 12775 від 28.01.2022, № 15661 від 03.02.2022, № 17812 від 08.02.2022, № 19060 від 10.02.2022, № 19714 від 11.02.2022, № 21358 від 15.02.2022, № 25285 від 23.02.2022.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За умовами п. 4.3. договору, оплата проводиться покупцем протягом 21 (двадцяти одного) банківського дня, з дати поставки відповідної партії товару.

Таким чином, враховуючи умови п. 4.3. договору та приписи ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає:

- за товарно-транспортною накладною № 5612 від 14.01.2022 на суму 3 456, 00 грн строк оплати настав 14.02.2022 та, починаючи з 15.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 7492 від 18.01.2022 на суму 3 456, 00 грн строк оплати настав 16.02.2022 та, починаючи з 17.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 8716 від 20.01.2022 на суму 4 020, 00 грн строк оплати настав 18.02.2022 та, починаючи з 19.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 9396 від 21.01.2022 на суму 600, 00 грн строк оплати настав 21.02.2022 та, починаючи з 22.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 11138 від 25.01.2022 на суму 4 020, 00 грн строк оплати настав 23.02.2022 та, починаючи з 24.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 11175 від 26.01.2022 на суму 4 147, 20 грн строк оплати настав 24.02.2022 та, починаючи з 25.02.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 12775 від 28.01.2022 на суму 2 583, 90 грн строк оплати настав 28.02.2022 та, починаючи з 01.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 15661 від 03.02.2022 на суму 4 996, 80 грн строк оплати настав 04.03.2022 та, починаючи з 05.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 17812 від 08.02.2022 на суму 2 970, 90 грн строк оплати настав 09.03.2022 та, починаючи з 10.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 19060 від 10.02.2022 на суму 4 320, 00 грн строк оплати настав 11.03.2022 та, починаючи з 12.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 19714 від 11.02.2022 на суму 3 141, 84 грн строк оплати настав 14.03.2022 та, починаючи з 15.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 21358 від 15.02.2022 на суму 4 320, 00 грн строк оплати настав 16.03.2022 та, починаючи з 17.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання;

- за товарно-транспортною накладною № 25285 від 23.02.2022 на суму 6 450, 00 грн строк оплати настав 24.03.2022 та, починаючи з 25.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № 02/02-13 від 20.02.2013 та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості підлягають задоволенню частково у розмірі 48 482, 64 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 8 748, 52 грн - пені за період з 20.03.2022 по 20.08.2022.

Відповідно до п. 6.2. договору, за несвосчасну оплату вартості продукції покупець сплачує продавцю пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення виконання зобов?язання від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду нарахування пені та, відповідно, у розмірі пені заявленої до стягнення, оскільки позивачем здійснено нарахування за період з 20.03.2022 по 20.08.2022 на суму боргу 58 591, 00 грн. В той час як судом встановлено, що згідно доданих до позовної заяви товарно-транспортних накладних заборгованість відповідача складає 48 482, 64 грн та за останньою товарно-транспортною накладною № 25285 від 23.02.2022 строк оплати настав 24.03.2022, тож починаючи з 25.03.2022 відбулося прострочення виконання грошового зобов`язання.

За розрахунком суду обгрунтованою до стягнення є сума пені у розмірі 7 106, 36 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 25.03.2022 по 20.08.2022 нарахована на суму боргу 48 482, 64 грн, а тому вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 741, 62 грн. - 3 % річних за період з 20.03.2022 по 20.08.2022 та 3 445, 15 грн. - інфляційних втрат за період квітень 2022 - травень 2022, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що позивачем допущено помилку у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3% річних у розмірі 593, 75 грн, яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 25.03.2022 по 20.08.2022 нарахована на суму боргу 48 482, 64 грн та сума інфляційних втрат у розмірі 2 852, 57 грн за період квітень 2022 - травень 2022 нарахована на суму боргу 48 482, 64 грн., а отже вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Квадр» (вул. Госпітальна, буд. 12, м. Київ, 01203, ідентифікаційний код - 35929323) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова фірма «Рудь» (проспект Перемоги, буд. 148/1, м. Київ, 03179, ідентифікаційний код - 32106398) 48 482 (сорок вісім тисяч чотириста вісімдесят дві) грн 64 коп. - заборгованості, 7 106 (сім тисяч сто шість) грн 36 коп. - пені, 593 (п`ятсот дев`яносто три) грн. 75 коп. - 3 % річних, 2 852 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят дві) грн 57 коп. - інфляційних втрат та 2 047 (дві тисячі сорок сім) грн 73 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков