ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2022 р. Справа№ 910/13/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Гончарук М.П., Грибенко А.Л.;

від відповідача: Тузова В.О.,

розглядає апеляційну скаргу Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 (повне рішення складене 29.08.2022)

у справі №910/13/21 (суддя В.В. Джарти)

за позовом Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про розірвання договору та стягнення грошових коштів у розмірі 17 868 084,62 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753, що був укладений між позивачем та відповідачем та стягнення грошових коштів у розмірі 13 925 892,10 грн, інфляційних втрат у розмірі 2 626 426,20 грн та 1 315 766,32 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які розміщено на рахунках згідно з умовами договору від 03.03.2003 № 426753, порушивши свої зобов`язання щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування, що тривалий час не дозволяє позивачу користуватися своїми власними коштами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021, позов задоволено, а саме розірвано договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» суму коштів у розмірі 13 925 892,10 грн, 3 % річних у розмірі 1 255 619,48 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 626 426,20 грн, суму коштів у розмірі 17 098,00 доларів США, 3% річних у розмірі 43 726,50 грн, 5 256,50 Євро, 3% річних у розмірі 16 420,34 грн та судовий збір у розмірі 278 072,47 грн.

Постановою Верховного Суду від 23.12.2021 касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 у справі № 910/13/21 скасовано, а справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не вирішили питання суб`єктивного складу сторін у спорі щодор розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753, що був укладений між позивачем та відповідачем та стягнення коштів, ураховуючи посилання відповідача на існування договору про переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у задоволенні позову Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору та стягнення грошових коштів у розмірі 17 868 084,62 грн відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/13/21 скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, прийнято за умов неправильного дослідження та оцінки доказів.

Зокрема, скаржник зазначив, що те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині 2 ст. 651 ЦК України.

Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було надано належної правової оцінки фактам, що свідчать про істотне порушення відповідачем умов договору, а саме, що відповідач не виконав платіжні доручення позивача згідно умов договору; відповідач з 2015 року обмежив (позбавив) позивача права (можливості) розпоряджатися та користуватися своїми грошовими коштами згідно умов договору.

Згідно з витягом з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2022 справу №910/31/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду на 26.10.2022.

04.10.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реалізація права позивача на отримання коштів, стягнутих з відповідача за судовим рішенням у справі № 904/1569/15, повинна відбуватися через інститут виконання судових рішень, який дозволяє, зокрема, змінити спосіб виконання рішення, а не через подання нового позову з фактично тим самим предметом та підставою.

Крім того, відповідач зазначив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у судовому засіданні 04.07.2022 представником АТ КБ «ПриватБанк» було усно заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/3293/22 від 17.10.2022, у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/13/21.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2022 року у справі №910/13/21 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 виправлено описку в резолютивній частині ухвали Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022, а саме вважати правильною дату та час засідання 17.11.2022 о 10:25.

У судовому засіданні 17.11.2022 Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву до 07.12.2022.

21.11.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи публікації інтернет видання НВ та інших джерел інформації щодо пов`язаності ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» з російською федерацією та підсанкційною особою.

08.12.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа Служби безпеки України від 24.11.2022 № 5/7/1/3-19299, в якому зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» на ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» поширюється мораторій (заборона) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань.

Зазначені публікації інтернет видання НВ та інші джерела інформації, а також копія листа Служби безпеки України від 24.11.2022 № 5/7/1/3-19299 залучені колегією суддів до матеріалів справи, однак на підставі ч. 3 ст. 269 ГПК України, прийнятті до розгляду як докази по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 у розгляді справи № 910/13/12 оголошено перерву до 21.12.2022.

Представники апелянта у судовому засіданні 21.12.2022 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.12.2022 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 року підлягає зміні в частині мотивувальної частини рішення, а апеляційна скарга Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 03.03.2003 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» (позивач) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», в особі Севастопольської філії ПАТ КБ «Приватбанк» (відповідач, Банк) було укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426735 (договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору банк відкриває клієнту поточні рахунки у національній та іноземній валюті (у тому числі картковий) та/або здійснює їх розрахунково-касове обслуговування відповідно до діючих нормативних актів НБУ.

На підставі договору Товариству з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» 03.03.2003 було відкрито в Севастопольській філії ПАТ КБ «Приватбанк» наступні рахунки: поточний № НОМЕР_1 у гривні, валютний № НОМЕР_2 у доларах США, валютний № НОМЕР_4 в євро, картковий № НОМЕР_3 в гривні.

Банк взяв на себе, у тому числі, зобов`язання виконувати доручення позивача, що міститься у розрахунковому документі в обумовлені строки (пункт 2.1.3 договору); забезпечити схоронність коштів позивача (пункт 2.1.12 договору).

У пункті 2.1.1 договору сторони дійшли згоди, що у подальшому поточні рахунки позивачу відкриваються на підставі його письмової заяви та інших документів, передбачених нормативними актами НБУ і обслуговуються відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 2.1.3 договору Банк зобов`язався виконувати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі у строки: - у день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу; - не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після операційного часу.

Клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством; вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків та інших обумовлених договором послуг. Для здійснення розрахунків клієнтом обираються наступні платіжні інструменти: платіжне доручення, платіжна вимога-доручення, платіжна вимога, розрахунковий чек, акредитив, вексель, банківська платіжна картка (пункт 3.1.1 договору).

Невиконання умов договору зі сторони Банку, а саме невиконання розпоряджень позивача (клієнта) на перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», залишенням без розгляду звернення останнього до Банку, були предметом судового розгляду у господарській справі № 904/1569/15.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі № 904/1569/15, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №904/1569/15, частково задоволено позов ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» до ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» виконати платіжні доручення ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» згідно з переліком від 17.02.2017 №№1-12, присуджено до стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» проценти за депозитними вкладами в розмірі 42 317,13 долари США та 3 130,51 грн витрат зі сплати судового збору.

Згідно з випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет - банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014 року на рахунках позивача обліковуються наступні кошти: 13 860 233,74 грн.; 17 098,00 USD; 5 256,50 EUR; на картковому рахунку: 65 778, 40 грн.

Наявність спірних сум на рахунках позивача підтверджується копіями наступних платіжних доручень: від 28.05.2014 року №№ Е052LOKN9, E0528L0K55, ЕО528L0KG0, Е0528L0KE3, Е0528L0KE0, E0528L0KDZ, E0528L0KFY, E0528LOKFX, E0528L055A, E0528L0EH6, E0528L054Y, E0528L0551 та випискою, яку отримано позивачем із використанням системи інтернет-банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014 року по рахунках позивача, з огляду на те, що умовами договору від 03.03.2003 № 426753 сторони передбачили можливість отримання клієнтом банківської виписки щодо стану свого рахунка (рахунків) через систему «Приват-24» за допомогою засобів Internet з використанням Web-браузера банку.

Обставини, що встановлені у справі № 904/1569/15 суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів статті 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи рішення набрало законної сили у справі № 904/1569/15, то встановлені ним факти мають обов`язкову силу для вирішення даної справи.

Господарським судом Дніпропетровської області 22.09.2017 на виконання вищевказаної постанови у справі № 904/1569/15 видано наказ.

Державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у м. Києві 15.04.2019 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 55374350.

Виконавцем 10.09.2019 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

У постанові про закінчення ВП №55374350 від 10.09.2019 вказано, що станом на 21.05.2019 рішення суду залишається невиконаним повторно, після винесення постанови про накладення штрафу від 03.05.2019.

Звертаючись до суду із даним позовом у справі, позивач зазначає, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено на банківських рахунках згідно з умовами договору, зокрема, грошові кошти у сумах 13 925 892,10 грн, 17 098,00 доларів США, 5 256,50 Євро, що на тривалий час позбавило позивача можливості користуватися своїми власними коштами та є істотним порушенням умов договору. З огляду на це, позивач вважає, що договір між позивачем та Банком підлягає розірванню, а неповернуті позивачу грошові кошти стягненню з відповідача на користь позивача із урахуванням нарахованих на них трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» 17.11.2014 укладено договір про переведення боргу.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 зазначив, що суди повинні встановити, які матеріально-правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, чи відбулася/не відбулася заміна сторони зі спірних правовідносин з огляду як на предмет договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014 сторонами якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», і в якому обсязі та які саме обов`язки сторони за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 перейшли до іншої особи, та хто і за якими позовними вимогами є належним відповідачем.

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Отже, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, суб`єктний склад цих конкретних спірних правовідносин, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Так, пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком; банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами; банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України встановлено, що банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження; грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду; в інших випадках, встановлених законом; у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 5 статті 75 ГПК України обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційність - це обов`язковість обставин, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені обставини не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Cуть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу, воно також сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» від 29.10.2015 (заява №32053/13), яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-Х).

З огляду на викладене, обставини, встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі № 904/1569/15, яка набрала законної сили, зокрема, щодо невиконання банком (відповідачем) умов договору, а саме розпоряджень позивача (клієнта) щодо перерахування грошових коштів на рахунки ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна», у тому числі платіжних доручень №3 від 17.02.2017 на суму 5 256,50 євро, №4 від 17.02.2017 на суму 65 778,40 грн, №1 від 17.02.2017 на суму 13 860 113,74 грн, №2 від 17.02.2017 на суму 17 098 доларів США, є преюдиційними та не підлягають повторному доведенню під час розгляду даної справи.

Сторонами не спростовано факту того, що Банком не було повернуто позивачу грошові кошти, які розміщені на банківських рахунках згідно умов договору.

Разом з тим, відповідач, зазначає, що 17.11.2014 між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» укладено договір про переведення боргу, згідно якого Банк передав ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» зобов`язання за депозитними договорами та договорами банківського обслуговування, в тому числі і за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003.

У частині першій статті 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 ЦК України).

Разом із тим закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18) та від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами статті 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16 (провадження № 3-300гс17)).

Відповідно до частини третьої статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У даному випадку ні договором, ні законом не встановлено, що воля кредитора на заміну боржника може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-3221св21) від 02.11.2021 р № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) та інші).

Тому відхиляються аргументи Банку стосовно переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» зі згоди клієнта, який не надав своїх заперечень на виконання вимог пункту 1.1.7 «Додаткові положення» Умов та Правил надання банківських послуг, за принципом мовчазної згоди.

Зважаючи на те, що Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» надало згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» (мала відповідну волю), колегія суддів приходить до висновку, що саме Банк є боржником за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003 та належним відповідачем у справі.

До вказаних висновків прийшов Верховний Суд в постанові від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Згідно частин 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003, суд першої інстанції зазначив, що в порушення п. 7.2 спірного договору позивачем не було надано доказів звернення до Банку із заявою про закриття спірних рахунків та розірвання договору, а тому ігнорування порядку розірвання договору, передбаченого статтею 188 ГК України та умовами самого договору, свідчить про відсутність підстав для розірвання договору.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що договір може бути розірваний за згодою сторін у випадку закриття відкритих за ним рахунків, або у випадках, передбачених законодавством або цим договором. При закритті карткового рахунку (за ініціативою клієнта або банку) клієнт не пізніше 21-го дня від дня письмового повідомлення про намір закрити картковий рахунок повинен погасити всі види заборгованості перед банком, а також повернути в банк всі КПК. Банк закриває картковий рахунок не пізніше 45-ти днів від дня повернення в банк КПК.

Отже, умовами спірного договору взагалі не передбачено розірвання договору в односторонньому порядку.

Натомість, законодавець передбачає можливість розірвання договору у судовому порядку за ініціативою однієї із сторін договору. При цьому на розгляд суду можуть передаватися вимоги про розірвання договору не з будь-яких підстав, а лише з тих, що передбачені законом або договором.

Такими підставами для розірвання договору, передбаченими законом, є: - істотне порушення договору його стороною (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України), - істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 Цивільного кодексу України), - інші випадки, встановлені договором або законом (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України).

Аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України свідчить про те, що право на розірвання договору в судовому порядку має будь-яка сторона договору у певних, визначених законом (зазначених вище) випадках. Право сторони договору на розірвання договору в судовому порядку передбачене законом, зокрема частиною другою статті 651 та частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, і це право не залежить від того, чи має сторона договору, яка ініціює розірвання договору в судовому порядку, право на одностороннє його розірвання відповідно до закону чи договору. Одностороннє розірвання договору у випадках, передбачених законом чи договором, та розірвання договору в судовому порядку є різними окремими способами розірвання договору. Закон передбачає право будь-якої сторони договору на його розірвання в судовому порядку, не обмежує це право можливістю звернення до суди лише тієї сторони договору, яка в силу закону чи умов договору має право на одностороннє розірвання договору.

Суд першої інстанції помилково послався в обґрунтування відсутності підстав для розірвання договору на обставини того, що позивач у порушення статті 188 Господарського кодексу України не звертався до відповідача з пропозицією про розірвання спірного договору.

Згідно з частинами другою та третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Відповідно до частин 2 - 4 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Отже стаття 188 Господарського кодексу України визначає порядок зміни / розірвання господарських договорів. Правила, передбачені ч. 2 - 4 ст. 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними.

Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні частини третьої статті 124 Конституції України. Частинами 2 та 3 статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок проведення сторонами договору переговорів щодо добровільної зміни чи розірвання договору. Частина 4 цієї статті передбачає можливість (право) заінтересованої сторони на звернення до суду, якщо виник спір. Обставина того, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення (розірвання) договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині 2 статті 651 Цивільного кодексу України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір чи його розірвання у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 Цивільного кодексу України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони. Отже надсилання відповідачу пропозицій про розірвання спірного договору є виключно правом, а не обов`язком позивача, тому недотримання вимог частини другої статті 188 Господарського кодексу України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання умов договору не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом до відповідача про розірвання договору за наявності спору. Аналогічні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 188 Цивільного кодексу України у правовідносинах, пов`язаних з розірванням договорів, викладені, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 910/20557/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 910/22752/17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19, від 16 лютого 2021 у справі № 910/2861/18, від 18 березня 2021 року.

Беручи до уваги зазначене, зважаючи на те, що внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за договором досягнення мети, на яку розраховував позивач при укладанні договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003, стає неможливим, що дає підстави вважати порушення, допущені відповідачем, істотними в розумінні ст. 651 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання договору є обґрунтованими.

Щодо вимоги про стягнення грошових коштів на користь позивача, то колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення грошових коштів позивача, які знаходяться на рахунках Банку, суд першої інстанції вказав, що сама по собі наявність у ТОВ «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» охоронюваного законом інтересу щодо отримання грошових коштів з рахунків, відкритих в установі Банку, з урахуванням наявності судового рішення, яке набрало законної сили в справі № 904/1569/15, не може бути покладена в основу позовних вимог про стягнення грошових коштів, про повернення яких вже зобов`язано Банк, який не виконав таке рішення.

Однак, суд першої інстанції безпідставно ототожнив позовні вимоги у справі № 904/1569/15 та у справі № 910/13/21.

Предметом позову у справі № 904/1569/15 були вимоги про зобов`язання Банка виконати платіжні доручення. Натомість, у даній справі, предметом позову є стягнення коштів позивача, які наявні на рахунках, відкритих у відповідача, у зв`язку із розірванням договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003.

Як зазначалося вище та не заперечується сторонами, наявність спірних сум на рахунках позивача, відкритих у відповідача підтверджується випискою із використанням системи інтернет-банкінгу за період з 28.05.2014 року по 28.05.2014.

Беручи до уваги те, що колегія суддів прийшла до висновку про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування № 426753 від 03.03.2003, як наслідок відсутні підстави для збереження коштів позивача, які знаходять на рахунках відкритих у відповідача, а тому Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 13 925 892, 10 грн., 17 098, 00 доларів США та 5 256, 50 Євро.

Позивач також просить стягнути з відповідача 3% та втрати від інфляції за прострочення грошового зобов`язання, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 624 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до положень ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Колегія суддів перевіривши розрахунок позивача 3% річних та інфляційних, зазначає, що він є арифметично вірним, а тому позовні вимоги у вказаній частині є обґрунтованими.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідач зазначає, що ним в суді першої інстанції у судовому засіданні 04.07.2022 було заявлено усне клопотання про застосування строку позовної давності.

Так, відповідач зазначає, що позивач дізнався про порушення свого права та невиконання договірного зобов`язання щонайменше у 2015 році, коли звернувся до суду із позовом у справі № 904/1569/15 про зобов`язання відповідача виконати платіжні доручення. В свою чергу позивач звернувся із позовом у даній справі - 04.01.2021, а отже, за твердженням відповідача, з пропуском загального строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, що підтверджується протоколом судового засідання від 04.07.2022.

Суд зазначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак, її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмово чи усно.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 912/1104/18 та від 10.06.2021 у справі № 922/3121/19.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору, у зв`язку із істотним порушенням умов договору, а саме порушенням зобов`язань щодо здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Як вбачається із матеріалів справи, про вказане порушення позивач знав ще у 2015 році, коли звернувся до суду із позовом про зобов`язання виконати умови договору (справа № 904/1569/15).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся із даним позовом зі спливом строку позовної давності. При цьому, позивачем про поважність пропуску строку не заявлено, а судом такі обставини не встановлені.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або змінні його мотивувальної частини та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» підлягає частковому заоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмежено відповідальністю «Підприємство «Тавріда Електрик Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/13/21 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/13/21 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 у справі №910/13/21 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/13/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун

Дата складення повного тексту 22.12.2022