ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2022 р. Справа№ 910/174/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Козир Т.П.

за участю секретаря судового засідання - Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 15.12.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.08.2022 (повний текст складено та підписано 01.09.2022)

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 31.08.2022 (повний текст складено та підписано 01.09.2022)

та апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

від 31.08.2022 (повний текст складено та підписано 01.09.2022)

у справі №910/174/22 (суддя Босий В.П.)

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

До Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 352 094,07 грн.

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна"

про визнання недійсним договору

УСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (надалі - ПАТ «СК «Універсальна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» (надалі - ПАТ «УТСК») про стягнення 352 094,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 від 17.07.2012, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 322 757,82 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 860,59 грн., 3% річних у розмірі 4 475,66 грн.

25.04.2022 через канцелярію суду та систему «Електронний суд» від ПАТ «УТСК» надійшли аналогічні за своїм змістом зустрічні позовні заяви до ПАТ «СК «Універсальна» про визнання недійсними пунктів договору облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 від 17.07.2012, а також визнання недійсним такого договору вцілому станом на 29.03.2012.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір №001 від 17.07.2012 має бути визнаний недійсним, оскільки його укладено до моменту настання спірного страхового випадку, а також оскільки позивачем не було повідомлено відповідача про настання такого страхового випадку, ПАТ «УТСК» наголошує на тому, що його ввели в оману під час укладення спірного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 у справі №910/174/22 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» задоволено повністю.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" заборгованість у розмірі 322 757 (триста двадцять дві тисячі сімсот п`ятдесят сім) грн. 82 коп., пеню у розмірі 24 860 (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят) грн. 59 коп., 3% річних у розмірі 4 475 (чотири тисячі чотириста сімдесят п`ять) грн. 66 коп. та судовий збір у розмірі 5 281 (п`ять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 41 коп.

В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що у відповідача за первісним позовом виник обов`язок перед позивачем з оплати частки перестрахованого відшкодування, проте відповідач таку виплату не здійснив та не довів належним чином можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.

В частині відмови у задоволенні зустрічного позову суд зазначив, про те, відповідачем за первісним позовом не доведено, що обставини неповідомлення його про настання страхового випадку до моменту укладення договору є умисними діями з боку позивача за первісним позовом з метою введення всіх сторін правочину в оману. Також суд дійшов висновку, що договір добровільного страхування та договір перестрахування є різними за своєю правовою природою та суб`єктним складом, а тому відсутні підстави для застосування до договору ст. 988 ЦК України та 29 ЗУ «Про страхування». Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" про відшкодуваннясудових витрат задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішенням та додатковим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ "УТСК" повністю. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні судових витрат на професійну правничу допомогу. Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що є доведеним фактом, що позивач всупереч п. 2 ст 21 ЗУ «Про страхування» та п. 2 ч. 1 ст. 989 ЦК України не повідомив при укладенні договору перестрахування інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. Щодо зустрічного позову апелянт зазначає про місцевий суд не прийняв до уваги, що постановою Верховного суду України від 08.09.2009 у справі № 3-3706к09 поняття страхування та перестрахування є тотожними.

Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 та ухвалити нове рішення, яким заяву про стягнення судових витрат задовольнити повністю. В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що додатковими угодами до договору про надання правової допомоги визначено погоджений розмір адвокатського гонорару, який у даному випадку є фіксованим, а тому акти-приймання передачі наданих послуг лише деталізують виконані роботи та підтверджують факт надання послуг без прив`язки до нормо-години. Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2022 апеляційну скаргу ПАТ "СК "Універсальна" у справі № 910/174/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

23.09.2022 на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду апеляційна скарга ПрАТ "УТСК" передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2022 відкладено розгляд питань про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги у справі №910/174/22 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду. 02.11.2022 у зв`язку з участю судді Кравчука Г.А. у ДФТГ здійснено повторний автоматизований розподіл і на підставі витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи для розгляду справи № 910/174/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Козир Т.П., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №910/174/22 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.12.2022.

На адресу суду від представника позивача - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Універсальна" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення від 17.08.2022 без змін. При цьому апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ПрАТ «УТСК» порушено умови спірного договору в частині виплати пере страхового відшкодування, а наведені позивачем за зустрічним позовом обставини не мають наслідку визнання окремих положень договору недійсним у розумінні положень ст.. 215 та ст.. 203 ЦК України, оскільки ПрАТ «УТСК» не доведено, а судом не встановлено фактів неправомірних дій ПрАТ «СК «Універсальна» під час укладення спірного правочину та невідповідність спірного правочину нормам законодавства.

У судове засідання, яке відбулось 15.12.2022 з`явилися представники позивача та відповідача, які надали суду пояснення по суті апеляційної скарги. Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та скасувати додаткове рішення. Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив задовольнити апеляційну скаргу ПАТ «СК «Універсальна», скасувати додаткове рішення і задовольнити заяву про стягнення судових витрат повністю. Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 17.07.2012 між ПАТ «СК «Універсальна» (перестрахувальник), ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО» (перестраховик 1), ВАТ НАСК «Оранта» (перестраховик 2), ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» (перестраховик 3), ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (перестраховик 4), ПАТ «УТСК» (перестраховик 5), ПАТ «ПРОСТО-страхування» (перестраховик 6), ПАТ «Страхова група «ТАС» (перестраховик 7) та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» (перестраховик 8) був укладений договір облігаторного непропорційного перестрахування на 2012 рік №001 (надалі - «Договір»).

Відповідно до статті 2 Договору за умови отримання перестрахової премії, перестраховик зобов`язаний здійснити перестрахове відшкодування перестрахувальнику по відношенню до будь-якого страхового випадку за полісами, що покриваються цим договором, у спосіб та в межах зобов`язань, вказаних у цьому договорі.

Статтею 3 Договору передбачено, що цей договір поширюються на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду, з 01.01.2012 по 31.12.2012 в країнах, до яких застосовуються процедурні правила системи «Зеленої карти», поза межами території України у відношенні до міжнародних договорів страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта», за яке перестрахувальники несуть відповідальністю на умовах процедурних правил системи «Зеленої карти» для транспортних засобів, зареєстрованих в Україні, але за виключенням фальшивих «Зелених карток».

За змістом ч. 1 ст. 6 Договору кожен перестраховик зобов`язаний відшкодувати перестрахувальнику частину кінцевого нетто-збитку, що перевищує власне утримання перестрахувальника по кожному страховому випадку.

Згідно з ч. 2 вказаної статті частка зобов`язання кожного з перестраховиків у кожному кінцевому нетто збитку за одним страховим випадком розраховується пропорційно сумі нарахованої страхової премії за міжнародними договорами страхування «зелена картка» за попередній календарний рік до загальної суми нарахованих страхових премій за цим видом страхування усіх страховиків-учасників цього договору. Частка зобов`язань кожного із перестраховиків зазначена в додатку 4 до цього договору. Цей розмір частки може бути змінено за рішенням сторін цього договору, яке підтримали всі страховики-учасники цього договору.

Власне утримання перестрахувальника: складається з 200 000,00 євро та суми, що відповідає частці зобов`язань його як перестраховика згідно з п. 2 цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Договору коли перестрахувальник самостійно здійснив виплату страхового відшкодування понад власне утримання, такий перестрахувальник протягом одного календарного дня надсилає перестраховикам відповідні рахунки з доданими до них розрахунком частки відповідного перестраховика у відшкодування, копією підтверджуючого документу про сплату та копією вимоги іноземного врегулювальника. Інші підтверджуючі документи мають бути на вимогу надіслані невідкладно. Проте, це не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком. Вимоги перестраховикам виставляються в основній валюті за міжбанківським курсом, за яким перестрахувальник купував валюту для розрахунків з іноземним врегулювальником. Перестраховики здійснюють сплату відповідних рахунків протягом 15 робочих днів. Перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

29.03.2012 на території Польщі сталася дорожньо-транспортна пригода, за якою водій застрахованого ПАТ «СК «Універсальна» автомобілю DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з іншим транспортним засобом, в результаті чого громадянин Польщі отримав важкі тілесні ушкодження.

Протягом 2013-2014 років позивач за первісним позовом на виконання власних зобов`язань як страховика за полісом «Зелена карта» UA/ сплатив на користь призначеного кореспондента (TU «UNIQA» SA) 146 265,10 PLN, що еквівалентно 35 669,00 євро.

У січні 2019 року позивач за первісним позовом отримав повідомлення про поновлення справи згідно зі змінами в законодавстві Польщі та наступну вимогу у розмірі 239 970,00 PLN, що еквівалентно 55 954,00 євро, яка була повністю оплачена.

16.05.2019 TU «UNIQA» SA повідомлено ПАТ «СК «Універсальна», що приблизна вартість майбутніх виплат становитиме 1 132 872,00 PLN, а отже на цю суму має бути сформований резерв.

Листом №514/17-022 позивач за первісним позовом повідомив всіх перестраховиків за Договором, що загальний розмір збитку становить 354 632,00 євро. Матеріалами справи підтверджується, що всього позивачем за первісним позовом було сплачено на користь TU «UNIQA» SA 332 281,01 євро за вказаним страховим випадком.

09.06.2021 та 09.09.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило на адресу ПАТ «УТСК» два рахунки на оплату частки перестрахового відшкодування у розмірі 275 636,75 грн. та 47 121,07 грн. відповідно.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв`язку з неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача виконати власні грошові зобов`язання за Договором.

Відносини у сфері страхування регулюються нормами Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування».

Згідно з ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі, відповідно до договору страхування (ст. 987 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про страхування» визначає, що перестрахування - це страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Отже, предметом договору перестрахування є страхування страховиком, який уклав договір страхування, у іншого страховика (перестраховика) ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. У порядку перестрахування страхуються ризики страховика, пов`язані з його основною діяльністю і які полягають у необхідності здійснити страхову виплату. Майновий інтерес перестрахувальника полягає у тому, щоб перестраховик повністю або частково компенсував йому виплату за договором страхування, яка може бути здійснена.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно умов Договору ПАТ «Українська страхова компанія «ГАРАНТ-АВТО», ВАТ НАСК «Оранта», ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», ПАТ «УТСК», ПАТ «ПРОСТО-страхування», ПАТ «Страхова група «ТАС» та ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» як перестраховики взяли на себе зобов`язання здійснити перестрахове відшкодування позивачу за первісним позовом частину кінцевого збитку, який перевищує власне утримання останнього по страховим випадкам, що відбулися у період з 01.01.2012 по 31.12.2012.

На виконання власних зобов`язань як страховика за полісом «Зелена карта» UA/ позивач за первісним позовом протягом 2014-2021 років сплатив на користь кореспондента страхове відшкодування у розмірі 332 281,01 євро, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті №1041 від 10.01.2014, №1248 від 30.10.2014, №1849 від 31.05.2019, №1989 від 05.05.2021, №1993 від 02.06.2021 та №2021 від 07.09.2021.

09.06.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» дебет-ноту №05/21/015/514/17-14 про сплату перестрахувального відшкодування у розмірі 275 636,75 грн., що відповідає частці відповідальності перестраховика за Договором. 09.09.2021 ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» дебет-ноту №05/21/029/844/17-14 про сплату перестрахувального відшкодування у розмірі 47 121,07 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Договору коли перестрахувальник самостійно здійснив виплату страхового відшкодування понад власне утримання, такий перестрахувальник протягом одного календарного дня надсилає перестраховикам відповідні рахунки з доданими до них розрахунком частки відповідного перестраховика у відшкодування, копією підтверджуючого документу про сплату та копією вимоги іноземного врегулювальника. Інші підтверджуючі документи мають бути на вимогу надіслані невідкладно. Проте, це не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком. Вимоги перестраховикам виставляються в основній валюті за міжбанківським курсом, за яким перестрахувальник купував валюту для розрахунків з іноземним врегулювальником. Перестраховики здійснюють сплату відповідних рахунків протягом 15 робочих днів. Перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

Відтак, з урахуванням приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України та положень ст. 20 Договору, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був сплатити суму перестрахового відшкодування за дебет-нотою №05/21/015/514/17-14 від 09.06.2021 у строк до 01.07.2021, а за дебет-нотою №05/21/029/844/17-14 від 09.09.2021 - до 30.09.2021.

Відповідач за первісним позовом направив на адресу позивача вимогу №396-В від 06.10.2021, якою просив надати максимально повний пакет документів, сформований за наслідками спірного страхового випадку.

У відповідь на вказану вимогу ПАТ «СК «Універсальна» направило ПАТ «УТСК» лист №973/17-014 від 25.10.2021, до якого були додані документи, що стосувалися страхового випадку, та в якому позивач наголошував на обов`язку оплатити перестрахове відшкодування.

Твердження відповідача за первісним позовом про неотримання ним повного пакету документів для проведення відповідних розрахунків не є підставою для звільнення його від обов`язку виконати власні грошові зобов`язання з огляду на положення ст. 20 Договору, за якою запит додаткових підтверджуючих документів не може затримувати здійснення перестрахового відшкодування перестраховиком.

Судом апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта з приводу того, що підставою для звільнення апелянта від відповідальності за грошовим зобов`язанням є неповідомлення перестрахувальником про всі відомі йому обставини на момент укладення договору перестрахування. При цьому суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Договору перестрахувальник має якомога швидше повідомити перестраховиків в письмовій формі про будь-яку претензію чи настання збитку, що підпадають під характеристики, зазначені в додатку 1, або якщо оціночний розмір збитку перевищує, або можливо перевищить 75% утримання перестрахувальника.

Як встановлено судом, спірний страховий випадок у даній справі стався 29.03.2012, в той час як Договір було укладено 17.07.2012, тому відповідне зобов`язання у ПАТ «СК «Універсальна» виникло з моменту укладення такого договору та було відсутнє станом на момент виникнення страхового випадку.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази того, що до 2019 року збиток позивача за первісним позовом внаслідок настання страхового випадку буде перевищувати розмір, зазначений в ч. 1 ст. 14 Договору, а тому позивач самостійно сплачував на користь іноземного кореспонденту грошові кошти у межах власного утримання.

При цьому, після того, як позивачу стало відомо про збільшення суми страхового відшкодування, останнім було виконано зобов`язання з повідомлення перестраховиків за Договором, що не заперечується і самим відповідачем.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, ПАТ «УТСК» не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем за первісним позовом умов договору перестрахування, що в свою чергу могло би слугувати підставою для звільнення відповідача за первісним позовом від відповідальності.

Отже судом першої інстанції задоволено позовні вимоги в частині стягнення з ПАТ «УТСК» на користь ПАТ «СК «Універсальна» заборгованості у розмірі 322 757,82 грн.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 24 860,59 грн. та 3% річних у розмірі 4 475,66 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 02.07.2021 по 30.12.2021.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч. 1 ст. 20 Договору перестраховик, який не здійснив оплату у встановлені строки, сплачує її разом з пенею, у розмірі, яка встановлена за несвоєчасне внесення страховиками платежів до Фонду страхових гарантій.

Згідно з п. 51.8 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» члени МТСБУ зобов`язані сплачувати:

а) членські внески у розмірі, визначеному загальними зборами членів МТСБУ;

б) гарантійні та інші внески до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону та положень про порядок і умови формування централізованих страхових фондів, а також компенсацію здійснених МТСБУ витрат за зобов`язаннями страховиків.

Розміри базових гарантійних внесків страховика до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ станом на останній день кожного кварталу не можуть бути меншими за розміри, визначені положеннями про ці фонди;

в) відрахування з премій обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до цього Закону.

У разі несвоєчасного внесення платежів до фонду страхових гарантій та фонду захисту потерпілих страховик сплачує на користь МТСБУ пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України, що діє у період, за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши судом першої інстанції розрахунок, суд погоджується з розміром пені у розмірі 24 860,59 грн. та 3% річних у розмірі 4 475,66 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо зустрічних позовних вимог суд відзначає наступне.

Заявляючи зустрічні позовні вимоги, ПАТ «УТСК» просить суд визнати недійсними: статтю 3 Договору в частині поширення Договору на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду з 01.01.2012; визнати статтю 23 Договору недійсною; визнати Договір недійсним на момент настання страхового випадку - 29.03.2012.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що такий договір укладений в порушення приписів ч. 1 ст. 998 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 29 Закону України «Про страхування» після настання страхового випадку, а також без повідомлення відповідачем про настання страхового випадку, що свідчить про введення ПАТ «УТСК» в оману, а також порушує принципи розумності та справедливості.

Відповідно до статті 15 та частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначеними нормами передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Позивач за зустрічним позовом вказує на невідповідність оспорюваного правочину приписам ст. 998 Цивільного кодексу України та 29 Закону України «Про страхування».

За змістом ст. 998 Цивільного кодексу України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об`єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні приписи містяться у ст. 29 Закону України «Про страхування».

Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про ототожнення природи договорів страхування та перестрахування, а відтак і необхідності застосування до Договору вказаних норм законодавства, суд відзначає наступне.

Як вже зазначалося судом, за змістом ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Сторонами у договорі страхування є страховик та страхувальник.

У частині першій статті 2 Закону України «Про страхування» визначено, що страховиками (страховиками-резидентами), є: фінансові установи, які створені у формі акціонерних, повних, командитних товариств або товариств з додатковою відповідальністю згідно із Законом України «Про господарські товариства», з урахуванням того, що учасників кожної з таких фінансових установ повинно бути не менше трьох, та інших особливостей, передбачених цим Законом, а також одержали у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності.

Згідно з частиною 1 ст. 3 Закону України «Про страхування» страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Таким чином, за загальним правилом, учасниками правовідносин, які виникають з договору добровільного страхування, є страховик (фінансова установа) та страхувальник (юридична особа та дієздатна фізична особа).

З іншого боку, за договором перестрахування перестрахувальник та перестраховик є фінансовими установами, які здійснюють професійну діяльність на території України у сфері страхування, тобто, на відміну від договору добровільного страхування, обидві сторони договору перестрахування є професійними організаціями.

Отже, договори страхування і перестрахування різняться за складом суб`єктів.

Згідно з частинами 2, 16 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з:

1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування);

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про страхування»).

При цьому, предметом договору страхування є визначені договором майнові інтереси, які стосуються особи (особисте страхування), майна (майнове страхування) або відповідальності (страхування відповідальності). Предметом договору перестрахування є страхування страховиком, який уклав договір страхування, у іншого страховика (перестраховика) ризику виконання частини своїх обов`язків перед страхувальником. У порядку перестрахування страхуються ризики страховика, пов`язані з його основною діяльністю і які полягають у необхідності здійснити страхову виплату. Майновий інтерес перестрахувальника полягає у тому, щоб перестраховик повністю або частково компенсував йому виплату за договором страхування, яка може бути здійснена.

Таким чином, договір добровільного страхування та договір перестрахування є різними за своєю правовою природою та суб`єктним складом, предметом, регулюють відмінні правовідносини.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.04.2019 у справі №910/4886/18.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта, про те що указана постанова Верховного суду не підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки висновки викладеній в ній характеризують природу договорів добровільного страхування і перестрахування, а не лише питання застосування позовної давності, як зазначає позивач за первісним позовом.

Більш того, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки

При цьому, згідно із частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 3 Договору передбачено, що цей договір поширюються на збитки внаслідок страхових випадків, що настали протягом періоду, з 01.01.2012 по 31.12.2012 в країнах, до яких застосовуються процедурні правила системи «Зеленої карти», поза межами території України у відношенні до міжнародних договорів страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів «Зелена карта», за яке перестрахувальники несуть відповідальністю на умовах процедурних правил системи «Зеленої карти» для транспортних засобів, зареєстрованих в Україні, але за виключенням фальшивих «Зелених карток».

Таким чином, всі сторони оскаржуваного правочину, підписавши його без заперечень, на власний розсуд погодили всі умови, в тому числі, розповсюдження його дії на збитки внаслідок страхових випадків, що настали до моменту його укладання.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта з приводу введення позивачем за первісним позовом його в оману з огляду на наступне.

В силу ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Під введенням в оману під час укладення оспорюваного правочину ПАТ «УТСК» вказує на те, що відповідачем не було повідомлено його про настання страхового випадку, і за наявності відповідної інформації, він би не уклав такий правочин.

В той же час, як було встановлено судом, станом на момент укладення Договору, спірний страховий випадок не був таким, що перевищував власне утримання відповідача за зустрічним позовом, а також не міг бути прогнозовано таким, оскільки обставини збільшення суми страхової виплати виникли тільки в 2019 році.

При цьому, позивачем за зустрічним позовом також не доведено суду, що обставини неповідомлення його про настання страхового випадку до моменту укладення Договору є умисними діями ПАТ «СК «Універсальна», які були вчинені з метою введення всіх сторін даного правочину (а не тільки ПАТ «УТСК») в оману.

Більш того, частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У частині 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечене законом, зокрема ст. 15 Цивільного кодексу України. Перелік способів захисту порушеного права та/або інтересів визначений у ст. 16 Цивільного кодексу України та не є вичерпним.

При цьому, при вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд відзначає, що позивачем не надано належних обґрунтувань того яким чином оскаржуваний у даній справі Договір порушує його права або інтереси, на захист яких і був спрямований даний позов.

Факт виникнення грошових зобов`язань за оспорюваним договором не свідчить про наявність порушеного права ПАТ «УТСК», оскільки укладання такого правочину було свідомою та добровільною дією останнього, спрямованою на набуття цивільних прав та обов`язків.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку, позивачем за зустрічним позовом не доведено допустимими і достовірними доказами як наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, так і порушення його суб`єктивних прав та законних інтересів внаслідок укладення оспорюваного державного контракту.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Щодо незастосування місцевим судом строків позовної давності.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

У п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», зокрема, зазначено, що до вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому судом взято до уваги, що відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, оскільки суд дійшов до висновку про відсутність порушення прав позивача за зустрічним позовом при зверненні з даним позовом до суду та відмовив в позові по суті з підстав його необґрунтованості, то судом першої інстанції правомірно не застосовано наслідки пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності у даній справі. З приводу стягнення судових витрат в суді першої інстанції.

ПАТ «СК «Універсальна» звернулась до Господарською суду міста Києва з заявою про відшкодування судових витрат. Так, у поданій заяві представник позивача за первісним позовом просить суд стягнути з ПАТ «УТСК» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. та витрати на переклад у розмірі 8 460,00 грн.

На підтвердження понесення вказаних судових витрат представником позивача долучено до матеріалів справи:

- договір про надання правової допомоги від 20.12.2021, укладений між Адвокатським об`єднанням «ІНПРАКСІ» та ПАТ «СК «Універсальна»;

- додаткову угоду №1 від 20.12.2021 до вказаного договору, за змістом якої сторони погодили фіксовану вартість юридичних послуг у розмірі 30 000,00 грн. за представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції;

- додаткову угоду №2 від 20.07.2022 до договору, згідно умов якої сторони погодили фіксовану вартість юридичних послуг у розмірі 30 000,00 грн. за представництво інтересів клієнта у справі №910/174/22 за зустрічним позовом;

- акти приймання-передачі наданих послуг №1 від 17.08.2022 та №2 від 17.08.2022 на загальну суму 60 000,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви ПАТ «СК «Універсальна», а саме стягнуто 15 000, 00 грн витрат на правничу допомогу, в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено. Відмовляючи в решті вимог заяви суд зазначив, заявлений адвокатом до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн. не відповідає критеріям, що наведені у частині 4 статті 126 ГПК України та відмовив у стягненні витрат на переклад з підстав того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем таких витрат на заявлену до стягнення суму.

ПАТ «СК «Універсальна» в апеляційній скарзі не погоджується з такими висновками суду та указує на те, що договором про надання правової допомоги визначено погоджений розмір адвокатського гонорару, який у даному випадку є фіксований. Якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за ввесь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. А отже у суду були відсутні підстави зменшувати розмір витрат на правничу допомогу.

Частина 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч. 2 ст. 16 Господарського процесуального кодексу України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Частини 1 та 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява N19336/04, п.269).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Отже, визначення фіксованого гонорару не означає, що суд не досліджує співмірність витрат визначених договором про надання правової допомоги відповідно до складності справи та інших критеріїв.

Позивач зазначає, що ним подано належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують суму понесених судових витрат, їх дійсність обґрунтованість, а також їх співмірність відповідно до ціни позову.

Проте, дослідивши опис наданих послуг адвоката, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг.

Зокрема, до вказаного переліку наданих послуг були включені: витрати адвокатом часу на підготовку заяви про усунення недоліків позовної заяви, які були допущені самим же адвокатом; клопотань про проведення засідання в режимі відеоконференції, які залишені судом без задоволення; витрати на участь в судових засіданнях з урахуванням часу на дорогу туди і назад, які не підтверджені жодними доказами; витрата часу на послуги в межах справи за зустрічним позовом, вартість яких є неспіврозмірною із затраченим часом на їх надання.

Отже, суд першої інстанції здійснив вірну оцінку доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу, тому доводи апелянта в цій частині не знаходять свого підтвердження.

Суд апеляційної інстанції погоджується з відмовою у стягненні з відповідача витрат на переклад у розмірі 8 400,00 грн., оскільки, по-перше, подання належних доказів, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є обов`язком позивача, а по-друге, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення позивачем таких витрат на заявлену до стягнення суму. Позивач зазначає, що ним долучено до матеріалів справи акт виконаних робіт № 7585 від 28.01.2022 та платіжне доручення на суму 8640, 00 грн чим підтверджується витрати на переклад.

Проте з даних документі неможливо встановити, які саме документи надавилися для перекладу та чи мають вони стосунок до даної справи, оскільки в акті лише зазначено « оплата за переклад з польської мови на українську».

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «УТСК» в частині оскарження додаткового рішення зводяться до того, що у разі скасування основного рішення підлягає скасуванню і додаткове рішення. Оскільки рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 не підлягає скасуванню, то відповідно відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача в частині оскарження додаткового рішення.

Враховуючи, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 є законним, обґрунтованим та яке прийняте з з`ясуванням всіх обставин справи.

Щодо інших доводів, наведених у апеляційній скарзі, про невмотивованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини у справах "Руїс Торіха проти Іспанії", "Суомінен проти Фінляндії", "Гірвісаарі проти Фінляндії" неодноразово наголошував на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 та додаткове рішення від 31.08.2022 у справі №910/174/22 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм процесуального законодавства, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги), згідно до ст. 129 ГПК України покладаються на Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна».

Керуючись ст. 129, 240, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2022 у справі №910/174/22 залишити без змін. 3. Матеріали справи № 910/174/22 повернути Господарському суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.12.2022.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Г. Чорногуз

Т.П. Козир