ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2022 р. Справа №910/14262/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Ткаченка Б.О.

Алданової С.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 13.06.2022

та на додаткове

рішення Господарського суду міста Києва

від 18.07.2022

у справі №910/14262/21 (суддя - Приходько І.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства

"Українська пожежно-страхова компанія"

До Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо"

про стягнення 143 882,74 грн.

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - ПАТ "УПСК") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо" (далі - ПАТ "СК "Вусо") заборгованості у розмірі суми страхового відшкодування у розмірі 143 882,74 грн., з яких: 127 500,00 грн. - сума страхового відшкодування, 9 180,00 грн. - пеня., 5 169,73 грн. - інфляційні втрати, 2 033,01 грн. - три проценти річних.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ "УПСК" посилається на те, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд посилався на пункт 32.1 статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з яким шкода, спричинена майну потерпілого, не підлягає відшкодуванню страховиком за полісом, оскільки така шкода заподіяна транспортним засобом, який належить потерпілому.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ПАТ "УПСК" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийнятті рішення суду першої інстанції мало місце неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду є необґрунтованим з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи. Також суд першої інстанції неправильно визначив предмет доказування та зміст правовідносин, що виникли між сторонами, внаслідок чого неправильно застосував статтю 27 Закону України "Про страхування", пункт 32.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", внаслідок чого дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Також в апеляційній скарзі ставиться питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2022 апеляційну скаргу ПАТ "УПСК" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючої судді (судді-доповідача) - Зубець Л.П., суддів: Ткаченка Б.О., Алданової С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2022 відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

Додатковим рішенням від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 задоволено заяву ПАТ "СК "Вусо" про ухвалення додаткового рішення у справі №910/14262/21.

Присуджено до стягнення з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

03.08.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/14262/21 з Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2022 поновлено ПАТ "УПСК" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/14262/21 за апеляційною скаргою ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022.

Відповідно до частини 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 13 статті 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 247 ГПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо.

З огляду на викладене, розгляд апеляційної скарги ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відмовлено ПАТ "УПСК" у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

12.08.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ПАТ "УПСК" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21, в якій останнє просить скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21.

Окрім того, у тексті апеляційної скарги скаржником викладено клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження додаткового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 поновлено ПАТ "УПСК" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/14262/21 за апеляційною скаргою ПАТ "УПСК" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022.

Роз`яснено учасникам справи право та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, пояснень, заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції.

Вирішено здійснювати розгляд справи №910/14262/21 за апеляційними скаргами ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 в одному об`єднаному апеляційному провадженні.

Розгляд апеляційних скарг ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового рішення за результатами розгляду справи.

Відповідач у порядку статті 263 ГПК України скориставшись своїм правом, подав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу ПАТ "УПСК" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 - без змін.

Зокрема, відповідач у своєму відзиві зазначає, що рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, прийнятими при безпосередньому дослідженні судом матеріалів справи та доказів на які посилалися сторони, на основі правильного застосування норм матеріального права, з урахуванням висновків Верховного суду, які є релевантними до застосування в даній категорії справ за обставинами та предметом матеріально-правового регулювання.

Також, до відзиву ПАТ "СК "Вусо" долучено заяву про поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву, в якій останнє, враховуючи значний об`єм матеріалів справи та надходження значної кількості позовів в період тимчасової зупинки функціонування страхової компанії, призупинення комунікації електронного та поштового листування, віддалений режим роботи співробітників позивача через існування об`єктивної загрози ракетних обстрілів міста Києва, просить суд поновити пропущений процесуальний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Крім того, ПАТ "УПСК" зазначає, що у зв`язку з підвищеною загрозою нанесення масштабних ракетно-бомбових ударів та інших провокацій з боку російських окупантів та території України, згідно з наказом від 22.08.2022 №13 "Про запровадження дистанційної роботи" з 23.08.2022 включно, запроваджено дистанційну роботу для працівників ПАТ "СК "Вусо" та обмежено доступ працівників до офісу, матеріалів судових справ тощо.

Відповідно до статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Колегія суддів розглянувши вищевказане клопотання дійшла висновку про його задоволення, у зв`язку з поважністю причин пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу.

13.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь позивача на відзив на апеляційну скаргу, в якій останній навів аргументи на спростування викладених відповідачем у відзиві обставин.

Крім того, до відповіді на відзив ПАТ "УПСК" долучено клопотання про долучення договору застави транспортних засобів від 08.03.2018 №2.

В обґрунтування наведеного клопотання позивач посилається на те, що даний договір не є новим доказом в справі та надає його суду, виключно для підтвердження правової природи вже поданих доказів, а саме страхового акта де вигодонабувачем зазначено банк, договору страхування із зазначенням вигодонабувача та листа від банку з дозволом на сплату страхового відшкодування. Водночас ПАТ "УПСК" не просить апеляційний суд при прийнятті рішення по справі окремо досліджувати наданий договір та на підставі нього приймати чи відхиляти доводи викладені в апеляційній скарзі та відповіді на відзив.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання позивача про долучення договору застави транспортних засобів від 08.03.2018 №2.

27.09.2022 та 29.02.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли додаткові письмові пояснення ПАТ "СК "Вусо".

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, відзиві на неї, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 25.03.2019 між ПАТ "УПСК" та СГ ТОВ "Маяк" (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування майна №040/000/190000027 предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією трактору "John Deer 8335R", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

12.11.2019 на території тракторної бригади СГ ТОВ "Маяк" відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого трактору "John Deer 8335R", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та трактора "John Deer", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Внаслідок даного ДТП було пошкоджено трактор "John Deer 8335R", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був застрахований позивачем.

13.11.2019 СГ ТОВ "Маяк" звернулось до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхової.

27.08.2020 між ПАТ "УПСК" та СГ ТОВ "Маяк" було укладено угоду про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування. Відповідно до цієї угоди сторони погодили, що розмір страхового відшкодування за пошкодження трактора "John Deer 8335R", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 150 000,00 грн.

Страховим актом від 02.09.2020 затверджено суму страхового відшкодування до виплати у розмірі 150 000,00 грн.

02.09.2020 позивачем на підставі страхового акта №М/15/2020 виплачено страхове відшкодування на рахунок СГ ТОВ "Маяк" у розмірі 150 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 02.09.2020 №13433.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія трактора "John Deer", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ЕР №116280013.

Вказаним полісом встановлено ліміти відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 130 000,00 грн. та франшизу в розмірі 2 500,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від 15.10.2020 №3188/17 про виплату страхового відшкодування у розмірі 150 000,00 грн.

Листом від 26.02.2021 №1251 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись, що оскільки транспортні засоби - учасники ДТП належали одній особі СГ ТОВ "Маяк, то цивільно-правова відповідальність внаслідок такого ДТП не виникає, а пункт 3 часини 4 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виключає виникнення в такому випадку зобов`язання, через відсутність "іншої особи", якій спричинено шкоду.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору добровільного страхування майна від 25.03.2019 №040/000/19000027, з урахуванням угоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування від 27.08.2020, у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) позивачем виплачено страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 150 000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 02.09.2020 №13433.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт пошкодження трактора "John Deer 8335R", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження особою, цивільно-правова відповідальність якої на час ДТП була застрахована у відповідача.

Як зазначено вище, виплата позивачем страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 150 000,00 грн. підтверджується копією платіжного доручення від 02.09.2020 №13433.

За приписами статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

На підставі статей 512, 514 ЦК України, страховик стає замість потерпілої особи кредитором у зобов`язанні щодо відшкодування заподіяної шкоди у межах виплаченої суми.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність особи, що користується трактором "John Deer", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , водій якого вчинив дорожньо-транспортну пригоду, була застрахована у відповідача відповідно до полісу серії ЕР №116280013 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач посилається на те, що особою, відповідальною за завдані в даному випадку збитки, відповідно положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у межах, передбачених вказаним Законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.

Судом встановлено, що транспортні засоби, які є учасниками спірної дорожньо-транспортної пригоди, належать одній особі, а саме: СГ ТОВ "Маяк".

Відповідно до статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань не є безумовним.

Порядок здійснення страхового відшкодування встановлено у Розділі ІІІ Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За приписами пункту 32.1 статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

У контексті вирішення питання щодо виникнення та існування зобов`язання (цивільно-правової відповідальності) внаслідок делікту, спричиненого ДТП двох транспортних засобів, які належать одній особі, суд виходить із наступного.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків (цивільно-правової відповідальності) врегульовані статтею 11 ЦК України, згідно пункту 3 частини 2 якої підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Таким чином, зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди внаслідок делікту (спричинення шкоди) наступає виключно у тому випадку, якщо відповідальною особою за відшкодування такої шкоди є особа, відмінна, від особи, яка має право на таке відшкодування.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України встановлено, що завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Правом на одержання відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням транспортного засобу в ДТП, за загальним правилом має особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду).

Судом встановлено, що оскільки транспортні засоби - учасники ДТП належали одній особі - СГ ТОВ "Маяк", то цивільно-правова відповідальність внаслідок такого ДТП не виникає, а пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України виключає виникнення в такому випадку зобов`язання, через відсутність "іншої особи", якій спричинено шкоду.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в даному випадку шкода, спричинена майну потерпілого, не підлягає відшкодуванню страховиком за полісом, оскільки така шкода заподіяна транспортному засобу, який належить потерпілому.

Відповідно до пункту 1.4 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. У той же час, сторонами не надано суду доказів на підтвердження неправомірності володіння забезпеченим транспортним засобом.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача страхового відшкодування в розмірі 127 500,00 грн. задоволенню не підлягає.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних також не підлягають задоволенню, як похідні від основної вимоги, наявність правових підстав для задоволення якої судом не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки шкода в даному випадку не відшкодовується страховиком (відповідачем) за полісом ні потерпілому, ні позивачу, який на виконання договору добровільного страхування відшкодував вартість пошкоджень, спричинених застрахованому ним транспортному засобу.

Щодо оскарження позивачем додаткового рішення від 18.07.2022, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України ).

Частинами 1, 3 статті 124 НПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач, на виконання вимог процесуального закону, зазначив у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що поніс відповідач і очікує понести, у зв`язку із розглядом справи, витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі №910/353/19.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у абзаці 3 пункту 6.5 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну "фактично понесені" витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними". З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Тогджу проти Туреччини", заява №27601/95, пункт. 158, від 31.05.2005; "Начова та інші проти Болгарії", заяви №№ 43577/98 і 43579/98, пункт 175, ECHR 2005 VII; "Імакаєва проти Росії", заява №7615/02, ECHR 2006 XIII; "Карабуля проти Румунії", заява №45661/99, пункт 180, від 13.07.2010; "Бєлоусов проти України", заява №4494/07, пункт 116, від 07.11.2013.

Згідно з частиною 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, відповідачем дотримані вимоги частини 8 статті 129 ГПК України, а саме:

- відповідачем здійснено звернення до суду із заявою про намір подання доказів щодо судових витрат;

- відповідачем здійснено звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат у розмірі 12 000,00 грн.;

- докази понесення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн. підтверджені: договором про надання правової допомоги від 20.01.2020 №1-20КЮО, додатковою угодою від 22.06.2022 до договору про надання правової допомоги від 20.01.2020 №1-20КЮО, детальним розрахунком робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової допомоги) від 22.06.2022.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000,00 грн., колегія суддів вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Як вже зазначалось вище, відповідно до частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачем заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надавались.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19.02.2020 року в справі №755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Враховуючи те, що місцевим господарським судом у задоволенні позову відмовлено, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума витрат є цілком обґрунтованою.

Згідно зі статтями 73, 74, 76 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи, на які посилався апелянт під час розгляду даної справи, залишені Північним апеляційним господарським судом без задоволення, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у справі №910/14262/21 та щодо задоволення заяви ПАТ "СК "Вусо" про ухвалення додаткового рішення у справі №910/14262/21.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв`язку з чим оскаржувані рішення мають бути залишеними без змін, а апеляційні скарги ПАТ "УПСК" - без задоволення.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на позивача в порядку статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 267-271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21 залишити без змін.

3. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 залишити без задоволення.

4. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 у справі №910/14262/21 залишити без змін.

5. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія".

6. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2022 у справі №910/14262/21.

7. Матеріали справи №910/14262/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Б.О. Ткаченко

С.О. Алданова