ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

15.12.2022м. ДніпроСправа № 904/4728/22

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (м. Дніпро)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" (м. Дніпро),

Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайра" (м. Дніпро)

про витребування з чужого незаконного володіння та припинення права власності

Суддя: Татарчук В.О.

Без участі представників сторін.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кайра", в якій просить:

- витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" (, вул. Володимира Мономаха, 6, м. Дніпро) адміністративну будівлю загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро, на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (, вул. Центральна, 6, м. Дніпро);

- припинити право власності на адміністративну будівлю загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро, за Товариством з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" (, вул. Володимира Мономаха, 6, м. Дніпро).

Судові витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нерухоме майно, а саме адміністративна будівля загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро є власністю держави, однак право власності зареєстровано за відповідачем-1. Позивач вважає, що спірне майно вибуло із його володіння поза його волею, а тому підлягає поверненню у його власність.

Разом з позовною заявою Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях подало заяву про забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом позову, а саме на адміністративну будівлю загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро.

Вказана заява обґрунтована тим, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно, виконання рішення буде унеможливлено, оскільки володілець вказаного спірного нерухомого майна має реальні можливості здійснити його відчуження.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову з таких підстав.

Частиною 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Забезпечення позову є засобом, що призначений гарантувати виконання майбутнього рішення господарського суду. З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 №4-рп/2011).

Відповідно до приписів ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положеннями ст. 137 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік заходів забезпечення позову, а також регламентовано, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 4 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України, у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів. Отже, з положень ч. 4 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України слідує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Зважаючи на практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Слід зауважити, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Подібні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 20.07.2021 у справі №904/1933/21, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20.

Достатньо обґрунтованою для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення боржником дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з кредитором, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення боржника від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Проте, всупереч вищевказаних положень чинного законодавства позивачем не доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову про витребування з чужого незаконного володіння та припинення права власності, або ускладнити ефективний захист порушеного права.

Окрім посилань на загальні норми процесуального права, які регулюють питання забезпечення позову, жодного доказу вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" дій, направлених на відчуження спірного майна, позивачем не надано.

Саме лише посилання позивача на те, що нерухоме майно, з приводу якого виник спір, було відчужено первісним власником (відповідачем-2) у якості внеску до статутного капіталу відповідача-1 за актом приймання-передачі, не є обставиною, яка доводить необхідність вжиття заходів забезпечення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2019 державним реєстратором КП "Криничанське бюро технічної інвентаризації" зареєстровано право приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Кайра" на адміністративну будівлю загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

У подальшому, 28.10.2019 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу на підставі рішення від 03.10.2019 та акту приймання-передачі майна до статутного капіталу від 23.10.2019, зареєстровано право приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" на адміністративну будівлю загальною площею 714,6кв.м., опис: адміністративна будівля літ.Б-2, прибудова б-1, тамбур б(1)-1, ґанок б(2), які розташовані за адресою: вул. Володимира Мономаха (Московська), 6, м. Дніпро (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю "Кайра" на момент передачі майна до статутного капіталу Товариству з обмеженою відповідальністю "Квартал-Д" було засновником даного товариства.

Проте, суд зазначає, що відповідні дії щодо спірного майна відбулись у 2019 році, а з позовом позивач звернувся 13.12.2022, а тому відчуження майна на користь відповідача-1 не було наслідком розпочатого позивачем судового провадження і не є доказом вжиття відповідачами заходів щодо відчуження даного майна.

Таким чином, позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних його прав або інтересів, за захистом яких він звернувся.

Крім того, з заяви про забезпечення позову не вбачається дотримання принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, зокрема, вимог про витребування з чужого незаконного володіння та припинення права власності з накладенням арешту на нерухоме майно.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів існування обставин, які в розумінні ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України можуть бути підставами для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, заява Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях задоволенню не підлягає.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що у разі виникнення реальної, підтвердженої загрози неможливості чи утруднення виконання судового рішення позивач не позбавлений можливості повторно звернутися із заявою про забезпечення позову з поданням суду відповідних доказів.

Керуючись ст.ст. 136-140, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили 15.12.2022 та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.О. Татарчук