номер провадження справи 35/20/21-28/37/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 Справа № 908/283/21

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Федорової Олени Владиславівни при секретарі Бичківській О.О. розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Пікалової Галини Миколаївни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю "Лакомка 2010" (69106, м. Запоріжжя, вул. Скворцова, б. 245, ідентифікаційний код юридичної особи 37056682)

про визнання недійсним ліцензійного договору

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору Фізичної особи-підприємця Пікалової Еліни Володимирівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 )

до відповідача Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача товариство з обмеженою відповідальністю "Лакомка 2010" (69106, м. Запоріжжя, вул. Скворцова, б. 245, ідентифікаційний код юридичної особи 37056682)

про визнання недійсним ліцензійного договору,

Представників сторін:

від позивача: Гришко І.І., адвокат, ордер серія ЗП №115726 від 28.01.2021, посвідчення №ЗП 001324, від 29.06.2017;

від відповідача: Пікалов В.В особисто, Черкашин І.І., адвокат, ордер серія АР №1033135 від 19.02.2021, посвідчення №ЗП001065 від 28.04.2015;

від третьої особи на стороні позивача: не з`явився;

від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на стороні позивача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Запорізької області перебуває справа №908/283/21 за позовом фізичної особи-підприємця Пікалової Галини Миколаївни до відповідача фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ТОВ "Лакомка 2010", та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ФОП Пікалової Е.В., в якій просили визнати недійсним ліцензійний договір про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017, укладений між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В.

14.09.2022 ухвалою суду в підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.09.2022.

23.09.2022 ухвалою суду в підготовчому засіданні оголошено перерву до 08.11.2022.

Ухвалою суду від 08.11.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі №908/283/21, відкладено підготовче засідання на 01.12.2022 об 12-00 год.

Ухвалою суду від 01.12.2022 закрито підготовче провадження. Справу №908/283/21 призначено до судового розгляду по суті на 12.12.2022.

До початку судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання про повернення оригіналу документа (ліцензійного договору від 01.07.2017), який був долучений до справи для експертизи.

Також цього дня судом отримано клопотання від позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

Розгляд справи відповідно до вимог ст. 222 ГПК України здійснювався за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Фіксування судового процесу за допомогою відеозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось у зв`язку з відсутністю у суду такої технічної можливості.

В судовому засіданні суд під розписку повернув відповідачу оригінал ліцензійного договору від 01.07.2017.

Клопотання позивача про долучення додаткових доказів до матеріалів справи судом відхилено, оскільки ухвалою суду від 01.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. Доводи позивача щодо неможливості подання доказів раніше визнані судом такими, що суперечать матеріалам справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав клопотання про долучення додаткових доказів, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, що викладені у позові та відповіді на відзив. В обґрунтування звернення з позовом до суду зазначав, що оскаржуваний Ліцензійний договір №2 не відповідає внутрішній волі позивача, оскільки ніколи з відповідачем не укладався, а відтак відповідач набув відповідні майнові права інтелектуальної власності без дозволу позивача та поза його волею. Посилається на наявність дефекту волі оспорюваного правочину та вказує на наявність підстав для визнання правочину недійсним на підставі приписів статей 202, 203, 215, 426, 1107, 1109 ЦК України. У відповіді на відзив (Т. 1 арк.с. 140-144) позивач, заперечуючи проти доводів відповідача, що викладені у відзиві, звертав увагу суду на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої заперечення щодо позову окрім як копії позовної заяви по цивільній справі №335/5841/19 та роздруківки ухвали про відкриття провадження у цій справі. В той же час жодна з обставин укладення оскаржуваного правочину, про яку зазначає відповідач, а саме стосовно підписання та отримання позивачем спірного договору 01.07.2017, доказів направлення позивачу проекту оскаржуваного договору, доказів того, що здійснювалось погодження умов цього договору позивачем, чи то виконання його умов, доказів того, що відповідні рядки договору заповнені власноручно позивачем, доказів існування угоди про поділ майна, яка передбачала б укладення оскаржуваного правочину або будь-яких інших доказів існування фактичних обставин, на які посилається відповідач, ним не підтверджена. На думку позивача, вказані відповідачем обставини є штучними та спрямованими суто на імітацію наявності правовідносин в межах оскаржуваного правочину, відтак ці обставини не можуть слугувати і підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача заперечив проти долучення до матеріалів справи поданих позивачем додаткових доказів, підтримав заперечення, що викладені у відзиві на позов та письмових поясненнях від 13.06.2022. Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач зазначав, що спірний договір було підписано позивачем власноручно (відзив Том 1, арк. с. 72-75). Посилання позивача на те, що перша та друга сторінки договору, а також дописи в ньому не засвідчені підписами сторін не можуть бути підставами для визнання правочину недійсним. Підписання оскаржуваного договору було частиною домовленостей між подружжям щодо поділу спільного нерухомого майна та обладнання. Звертав увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності. Просив суд в задоволенні позову відмовити. В запереченнях на відповідь на відзив (Т.1, арк.с. 206) та в судовому засіданні 14.12.2022 відповідач наполягав, що спірний договір підписувався позивачем особисто в присутності відповідача. Зазначав, що позивачем не доведений факт заміни сторінок в договорі. Посилання позивача про перебування її в Київській області в день підписання договору вважає недостовірними, а докази про відрядження підробленими.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги (ФОП Пікалова Е.В.), в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Матеріали справи містять пояснення (Т. 1, арк.с. 101-104), відповідно до яких зазначено, що 20.06.2018 між третьою особою та позивачем був укладений договір №1 про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України №85551. За придбання знака було здійснено розрахунок з позивачем в повному обсязі та на мовах, які було погоджено в договорі. Спірний договір укладено 01.07.2017, строком його дії визначено проміжок часу тривалістю 50 років (п. 6.1 договору), тобто цей договір діє (за умови, що позивач його дійсно укладав) і в той час коли Пікалова Е.В. отримала виключні майнові права інтелектуальної власності. Зазанчене звужує обсяг прав третьої особи, як власника Знака, що визначені ст. 495 ЦК України, ч. 5 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Зауважувала, що попереднє вивчення тексту оскаржуваного договору свідчить про те, що цей договір не відповідає вимогам ч. 1 ст. 181 ГК України, якою визначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Окрім цього зміст правочину є суперечливим, що вказує на те, що між сторонами цього правочину фактично не досягнуто і згоди щодо істотних його умов. Вважає доводи позивача переконливими та такими, що підлягають задоволенню. В поясненнях на відзив відповідача заперечувала проти пропуску позивачем строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач довідалася про порушення її прав лише 30.12.2020, отримавши претензію. Зауважувала, що сторони не визначили такої істотної умови договору - як дата початку його дії, що свідчить про те, що договір не направлений на реальне настання наслідків для сторін, оскільки його дія можливо взагалі не розпочалась. У відповіді на відзив позивача на позовну заяву третьої особи (Т.1, арк.с. 233-238) ФОП Пікалова Е.В. зауважувала, що відповідач за текстом відзиву зазначав, що проект ліцензійного договору від 01.07.2017 року розроблений ним особисто, однак ряд істотних умов сторони не погодили остаточно на момент складання проекту. Таким чином відповідач визнає непогодження сторонами всіх істотних умов договору, що безумовно є підставою для визнання договору недійсним. Всі заперечення відповідача проти заявлених третьою особою позовних вимог є необґрунтованими та свідчать про безпідставність правової позиції відповідача. Просила позов задовольнити.

Матеріали справи містять позовну заяву ФОП Пікалової Еліни Володимирівни про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг). Позов обґрунтований порушенням сторонами положень, зокрема ст. ст. 628, 1109 ЦК України.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (ТОВ «Лакомка 2010») в судове засідання не з`явився. Матеріали справи містять пояснення щодо заявлених позовних вимог, в яких зазначено, що оскаржуваний договір не має форми єдиного документа, містить незастережені сторонами договору виправлення та дописи, зміст договору не відповідає вимогам законодавства (Т. 1, арк.с. 109-112). Вважає правову позицію позивача обґрунтованою, а вимоги такими, що підлягають задоволенню. Також третьою особою надані пояснення щодо викладених відповідачем доводів у відзиві на позов (Т. 1, арк.с. 156-158). Звернув увагу суду, що позивачем не пропущений строк позовної давності, оскільки остання дізналася про існування оскаржуваного договору лише 30.12.2020 після отримання претензії від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги. Враховуючи, що сторінки 1-4 оскаржуваного договору не містять підписи сторін договору, відповідні умови договору, що викладені на цих сторінках, а також дописи, які являються собою по суті зміну (доповнення) відповідних умов оскаржуваного договору є такими, що не засвідчені підписами сторін договору, що також не узгоджується з умовами п. 8.2 договору, тобто неможливо встановити волевиявлення вказаних осіб на погодження саме цих умов, а також особу, яка внесла відповідні дописи до тексту договору. Зазначав, що до кола, повноважень відповідача серед іншого входило, зокрема укладання договорів (контрактів) від імені ТОВ «Лакомка 2010». Отже відповідач, здійснюючи відповідні посадові обов`язки, мав безпосередній доступ до документів, відтак мав технічну можливість виготовити будь-який договір за участі ФОП Пікалової Г.М. У відзиві на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ТОВ «Лакомка 2010» зазначив, що в своїй позовній заяві ФОП Пікалова Е.В. просить суд визнати договір недійсним з підстав непогодження істотних умов договору.

У відзиві на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору відповідач зазначав, що такої підстави недійсності, як непогодження істотних умов законом не передбачено. Водночас непогодження істотних умов може бути підставою для визнання договору неукладеним. Просив в задоволенні позовних вимог ФОП Пікалової Е.В. відмовити (Т. 1, арк.с. 211-213).

В судовому засіданні 12.12.2022 суд визнав наявні документи достатніми для об`єктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого в порядку ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення та надісланий на адреси сторін.

Заслухавши представників позивача, відповідача та відповідача особисто, вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Предметом розгляду справи є визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017, укладеного між ФОП Пікаловою Галиною Миколаївною та ФОП Пікаловим Володимиром Володимировичем.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Частиною 1 ст. 432 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого права інтелектуальної власності, при цьому способи захисту прав регламентовані статтею 16 цього кодексу та статтею 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Загальні способи захисту права інтелектуальної власності визначені ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України і ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України. Наведені у відповідних нормах переліки способів захисту не є вичерпними з огляду на вміщений у ст. 16 Цивільного кодексу України припис про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, а у ст. 20 Господарського кодексу України - положення щодо можливості захисту права і законного інтересу іншими способами, передбаченими законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 202, ст. 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 179 ГК України встановлено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту (ч. 4 ст. 179 ГК України).

Положеннями ст. 180 ГК України унормовано, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

У разі визнання погодженої сторонами в договорі ціни такою, що порушує вимоги антимонопольно-конкурентного законодавства, антимонопольний орган має право вимагати від сторін зміни умови договору щодо ціни.

Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтю 199 ЦК України результати інтелектуальної, творчої діяльності та інші об`єкти права інтелектуальної власності створюють цивільні права та обов`язки відповідно до книги четвертої цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до положень ст. 426 ЦК України способи використання об`єкта права інтелектуальної власності визначаються цим Кодексом та іншим законом.

Особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб.

Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об`єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Згідно зі ст. 427 цього Кодексу майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Статтею 1107 ЦК України встановлено, що розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких договорів:

1) ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності;

2) ліцензійний договір;

3) договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності;

4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності;

5) інший договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

Договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі.

У разі недодержання письмової форми договору щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності такий договір є нікчемним.

Законом можуть бути встановлені випадки, в яких договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності може укладатись усно.

Відповідно до ст. 1108 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об`єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності).

Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору.

Ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону.

Виключна ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері.

Одинична ліцензія видається лише одному ліцензіату і виключає можливість видачі ліцензіаром іншим особам ліцензій на використання об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, але не виключає можливості використання ліцензіаром цього об`єкта у зазначеній сфері.

Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об`єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об`єкта у зазначеній сфері.

За згодою ліцензіара, наданою у письмовій формі, ліцензіат може видати письмове повноваження на використання об`єкта права інтелектуальної власності іншій особі (субліцензію).

Згідно з ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об`єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними.

Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату.

У разі відсутності в ліцензійному договорі умови про територію, на яку поширюються надані права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, дія ліцензії поширюється на територію України.

Якщо в ліцензійному договорі про видання або інше відтворення твору винагорода визначається у вигляді фіксованої грошової суми, то в договорі має бути встановлений максимальний тираж твору.

Умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Отже, за загальним правилом суттєвими умовами ліцензійного договору, як і встанволено у ч. 3 ст. 1109 ЦК України, є умови про ціну за користування об`єктом права інтелектуальної власності та строк користування об`єктом права інтелектуальної власності.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).

Невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач зазначає про недійсність оспорюваного договору, як такого, що укладений з порушенням приписів чинного законодавства, а саме передача майнових прав інтелектуальної власності на Торговельну марку відбулась на користь відповідача без дозволу позивача як володільця відповідного свідоцтва, а отже становить порушення майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку, визначених підпунктами 1, 2 частини 1 ст. 495 ЦК України.

Судом встановлено, що в преамбулі оскаржуваного договору зазначено, 01.07.2017 громадянка України Пікалова Галина Миколаївна (Ліцензіар) та ФОП Пікалов Володимир Володимирович (Ліцензіат), спільно іменовані надалі «Сторони», маючи на увазі, що Ліцензіар володіє правом власності на свідоцтво України на знак для товарів і послуг №85551, яке розповсюджується на товари у 29 класі згідно з переліком, зазначеним у свідоцтві, що класифіковані відповідного до МКТП, а Ліцензіат бажає придбати на умовах цього ліцензійного договору невиключну ліцензію на використання свідоцтва України на знак для товарів і послуг №85551 на товари у 29 класі згідно з переліком, зазначеним у свідоцтві, що класифіковані відповідно до МКТП, уклали цей договір.

Відповідно до п. 2.1 договору ліцензіар надає ліцензіату на термін дії цього договору та за винагороду, що сплачується ліцензіатом, невиключну ліцензію на право використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України №85551, а саме для:

Клас 29 - Арахіс оброблений; арахісове масло, горіхи оброблені; картопля хрустка; картопляні кришечки (хрусткі); кукурудзяна олія; масло; насіння соняшникове смажене; соняшникове насіння очищене; пластівці картопляні; ріпакова олія харчова; соняшникова олія харчова; харчова олія.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що за надані права, передбачені даним договором Ліцензіат сплачує ліцензіарю винагороду, а саме паушальний платіж в розмірі _______________ за квартал.

В пункті 6.1 договору зазначено, що цей договір укладений на п`ятдесят років. Договір набирає сили з _________ і діє до_____________ р.

Згідно з п. 8.2 договору усі зміни та доповнення до цього договору повинні бути зроблені в письмовій формі та підписані уповноваженими на це особами, а також ухвалені компетентними органами, якщо така ухвала необхідна.

Договір здійснений у м. Запоріжжя « 01»07 17 р. у двох екземплярах, кожний з яких має однакову юридичну силу.

Обґрунтовуючи свою правову позицію щодо визнання ліцензійного договору недійсним позивач, зокрема зазначала, що спірний договір нею не підписувався. До того ж в день підписання (01.07.2017) позивачка була за межами міста Запоріжжя.

З метою визначення дійсності вчинення учасниками правочину власноруч підпису оскаржуваного договору, судом призначалась комплексна судова почеркознавча експертиза та технічна експертиза документів у господарській справі №908/283/21.

У експертному висновку №3496/3497/3498/3499-21 судовий експерт зазначив наступне:

«По питанню №1: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя» - виконані однією особою.

По питанню № 2: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, «п`ятдесят років» в графі « 6.1. Цей договір укладений на____»; « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя»

- виконані не Пікаловою Галиною Миколаївною , а іншою особою.

Підпис від імені Пікалової Г.М. у розділі « 9. ЮРИДИЧНІ АДРЕСИ СТОРІН:» в графі «____/Пікалова Г.М./» - виконаний Пікаловою Галиною Миколаївною .

По питанню №3: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, «п`ятдесят років» в графі « 6.1. Цей договір укладений на____»; « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя»

- виконані не Пікаловим Володимиром Володимировичем , а іншою особою.

Підпис від імені Пікалова В.В. у розділі «9 ЮРИДИЧНІ АДРЕСИ СТОРІН:» в графі «________/Пікалов В.В./» - виконаний Пікаловим Володимиром Володимировичем.».

Пояснень щодо особи, яка здійснила рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі, відповідач на запитання суду надати не зміг.

Зазначені висновки експерта спростовують доводи позивача щодо не підписання нею спірного договору.

Втім, аналіз наведених вище умов спірного договору свідчить про не досягнення згоди сторін щодо ціни договору та строку його дії в частині користування об`єктом права інтелектуальної власності, які є істотними умовами ліцензійного договору, що в свою чергу свідчить про недотримання сторонами положенням ч. 3 ст. 1109 ЦК України.

Суд не приймає посилання відповідача на ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в якій не визначені зазначені умови як істотні, оскільки вважає, що положення ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» повинні трактуватися з урахуванням вимог загальної та спеціальної частин Цивільного кодексу України, а не окремо. Стаття 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» при визначені істотних умов ліцензійного договору містить невичерпний перелік істотних умов, про що свідчить слово «зокрема» в її тексті.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-308цс16, постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі № 357/3394/16-ц, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Враховуючи той факт, що за результатами оцінки змісту оскаржуваного правочину суд дійшов висновку про його нікчемність, оцінки правомірності заявлених позовних вимог та заперечень сторін судом не здійснювалось.

Згідно зі ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст. 13 Господарського процесуального кодексу України встановлений такий принцип господарського судочинства як змагальність сторін, згідно з яким судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 статі 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно з ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене у сукупності, суд зауважує, що доводи позивача щодо недійсності ліцензійного договору не знайшли свого підтвердження, оскільки судом встановлений факт нікчемності оскаржуваного провачину, з огляду на що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Також суд спростовує доводи відповідача щодо досягнення згоди сторін щодо узгодження всіх істотних умов даної категорії правочинів, оскільки всупереч вимогам ст. 1109 ЦК України сторонами не досягнуто згоди щодо умов про ціну за користування об`єктом права інтелектуальної власності та строки користування об`єктом права інтелектуальної власності

Також суд звертає увагу, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до статті 79 ГПК України та викладено її у новій редакції, в зв`язку з чим в господарський процес було фактично впроваджено стандарт доказування «вірогідності доказів».

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

З урахуванням наведеної норми права та наявних матеріалів, в умовах, коли позивач і відповідач стверджують протилежне щодо обставин та подій 01.07.2017 року, суд вважає доведеним посилання позивача на її відсутність 01 липня 2017 у місті Запоріжжі та, як наслідок, неможливості підписання нею оскаржуваного договору саме в цю дату.

Матеріали справи містять посвідчення про відрядження Пікалової Г.М. з 30.06.2017 по 03.07.2017 (включно) (Т. 1, арк.с. 145), довідку директора ТОВ «ВК» Волохової І.В. від 12.05.2021 (Т.2, арк.с. 8), з яких можна зробити зазначені вище висновки. Посилання відповідача про їх підробку судом не приймаються внаслідок недоведеності даних фактів.

Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності судом відхилено з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Приймаючи до уваги наведені норми права та враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено по суті, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору також не підлягають задоволенню з аналогічних підстав, що слугували підставою для відмови в задоволенні первісного позову. Крім того, рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2022 у справі №335/5841/19 визнано недійсним договір відчуження Пікаловою Галиною Миколаївною на користь Пікалової Еліни Володимирівни Торгівельної марки, яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг №85551. Таким чином суд приходить до висновку, що на момент винесення судового рішення Господарським судом Запорізької області в даній справі права та законні інтереси Пікалової Еліни Володимирівни оскаржуваним ліцензійним договором не порушені.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за первісним позовом, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, за проведення експертизи) покладаються на сторони, які їх понесли.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 129, 238, 240, 241, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця Пікалової Галини до відповідача фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017, укладеного між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В. відмовити.

В задоволені позову фізичної особи-підприємця Пікалової Еліни Володимирівни про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017, укладеного між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В. відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2022 року.

Суддя О.В. Федорова