РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2022Справа № 910/5163/22

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (Україна, 54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Шевченка, буд. 59; ідентифікаційний код: 43552359)

про стягнення 311 194,43 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець Марченко Світлана Леонідівна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (далі - відповідач) про стягнення 311 194,43 грн, з яких 136 500,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 39 343,14 грн заборгованості з компенсації за комунальні послуги, 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 01 оренди нежитлового приміщення від 21.08.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.07.2022 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

15.07.2022 (у встановлений судом строк) позивачем сформовано в системі "Електронний суд" заяву про усунення недоліків позовної заяви з додатками, яка 15.07.2022 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" за № 01-37/29418/22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/5163/22, справу визнано малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Частиною п`ятою статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: Україна, 54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Шевченка, буд. 59.

На зазначену адресу, відповідно до вищевказаних вимог процесуального закону, судом було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі від 20.07.2022 з метою повідомлення відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та про його право подати, зокрема, відзив на позовну заяву.

02.09.2022 до суду повернулось поштове відправлення, адресоване відповідачу, разом з копією ухвали суду про відкриття провадження у справі від 20.07.2022, яке згідно з повідомленням підприємства поштового зв`язку не було вручене відповідачу та повернуто за зворотною адресою у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Відповідно до частин третьої та сьомої статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Пунктом 5 частини шостої статті 242 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17.

За приписами частини першої статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 про відкриття провадження у справі № 910/5163/22 була оприлюднена на офіційному сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 22.07.2022.

З урахуванням викладеного, за висновком суду, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у цій справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд цієї справи та останньому були створені достатні умови для реалізації ним своїх процесуальних прав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, справа підлягає розгляду за наявними у ній матеріалами.

04.08.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про опублікування на офіційному веб-сайті судової влади України оголошення про відкриття провадження у справі з метою повідомлення відповідача, який не отримує поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцезнаходженням.

12.10.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про надіслання за його місцезнаходженням копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, а також заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2022 у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовлено.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.08.2020 між Фізичною особою - підприємцем Марченко Світланою Леонідівною (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (орендар) було укладено Договір № 01 оренди нежитлового приміщення (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення № 731 загальною площею 117,5 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 44а (поверх 1).

Згідно з п. 2.1 Договору передача майна здійснюється за актом приймання-передачі майна, що є невід`ємною частиною даного Договору.

У разі припинення, відмови або розірвання Договору орендар повертає майно орендодавцю у п`ятиденний термін від дати припинення Договору за актом приймання-передачі майна. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі (п. 2.4 Договору).

За умовами пунктів 3.1, 3.2 Договору орендна плата за користування майном сплачується орендарем щомісячно не пізніше 1 числа поточного місяця. Розмір місячної орендної плати складає 68 250,00 грн.

Відповідно до п. 3.3 Договору вартість комунальних послуг не входить до орендної плати. Орендар сплачує щомісячно орендодавцю компенсацію за комунальні послуги, сигналізацію, інтернет, своєчасно і в повному обсязі згідно з показаннями лічильників електроенергії, холодної води, згідно рахунків, що будуть надані обумовленими комунальними службами.

Згідно з п. 5.2 Договору при простроченні виконання грошового зобов`язання орендар сплачує на користь орендодавця пеню, що нараховується в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу.

Пунктами 6.1 - 6.4 Договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання обов`язків за Договором, якщо воно викликано форс-мажорними обставинами, які сторони не змогли передбачити або уникнути їх, застосовуючи які-небудь дії. Строк виконання зобов`язань у цьому випадку відкладається на термін дії форс-мажорних обставин.

Якщо форс-мажор триває більше одного місяця, то кожна із сторін може переривати дію даного Договору, попередньо повідомивши іншу сторону в термін не менше ніж за 10 календарних днів.

При настанні форс-мажорних обставин для однієї із сторін, вона зобов`язана не пізніше п`ятиденного строку з моменту їх настання інформувати про це іншу сторону.

Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про настання або припинення даних обставин непереборної сили позбавляє сторону права посилатися на дані обставини.

Відповідно до п. 7.1 Договору його укладено строком на 12 місяців і він починає діяти з 01.09.2020. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. Якщо за місяць до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не виявить письмового бажання його розірвати або внести відповідні перерахунки орендної плати, то цей Договір вважається продовженим на той же період на тих же умовах.

У п. 7.5 та пп. 4.2.5 Договору визначено право орендодавця розірвати даний Договір в односторонньому порядку у випадку, якщо орендар не виконує свої зобов`язання в частині оплати за користування майном протягом місяця без повернення орендареві внесеної орендної плати за останній місяць оренди майна.

З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2020 сторонами було підписано Акт приймання-передачі майна, за змістом якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 731 загальною площею 117,5 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Є. Коновальця, 44а (поверх 1).

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, який затверджено Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан.

Зважаючи на це, відповідач надіслав позивачу повідомлення від 29.03.2022 про настання форс-мажорних обставин, зі змісту якого вбачається, що відповідач позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність, звільнив орендоване за Договором приміщення та не використовує його. У зв`язку з викладеним відповідач, керуючись п. 6.2 Договору, повідомив про припинення дії Договору та просив повернути гарантійний платіж в розмірі 68 250,00 грн.

У відповідь на вказане повідомлення, позивач листом від 31.03.2022 вказав на недотримання відповідачем порядку повідомлення про настання форс-мажорних обставин, що встановлені пунктами 6.3, 6.4 Договору. Також позивач повідомив відповідача про розірвання Договору в односторонньому порядку на підставі пп. 4.2.5 Договору.

У повідомленні позивача від 04.04.2022 зазначено про необхідність відповідачу здійснити оплату за оренду приміщення та компенсувати витрати за комунальні послуги. До вказаного повідомлення долучено проєкт додаткової угоди про дострокове розірвання Договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач виставив відповідачеві рахунки-фактури № 18 від 02.03.2022 на оплату оренди за березень 2022 року на суму 68 250,00 грн, № 18 від 20.03.2022 на компенсацію витрат за комунальні послуги за лютий - березень 2022 року на суму 39 516,00 грн, № 19 від 31.03.2022 на оплату оренди за квітень 2022 року (01.04 - 08.04) на суму 17 612,90 грн.

В подальшому, позивач отримав від відповідача лист, у якому останній повідомив про те, що він не користується орендованим майном з 24.02.2022, а ключі разом з двома примірниками акту приймання-передачі були ним направлені 31.03.2022 та 03.04.2022 отримані позивачем, проте не підписані ним та не повернуті відповідачу. Також відповідач просив повернути суму гарантійного платежу, а також надіслати акт звіряння розрахунків за час користування майном з рахунками за цей період, отриманих позивачем від постачальників комунальних послуг.

Крім цього в матеріалах справи міститься претензія № 2022/05/01 від 23.05.2022, відповідно до якої позивач просив відповідача оплатити заборгованість з орендної плати за березень та квітень 2022 року в розмірі 136 500,00 грн, сплатити заборгованість з компенсації за комунальні послуги за лютий - квітень 2022 року в розмірі 38 215,56 грн, оплатити рахунок-фактуру на компенсацію комунальних послуг за квітень 2022 року, а також повернути орендоване приміщення.

Докази направлення вказаної претензії відповідачу, як і докази її розгляду останнім в матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за оренду майна, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 136 500,00 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 39 343,14 грн заборгованості з компенсації за комунальні послуги, 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення, 6 936,31 грн пені, 8 487,43 грн інфляційних втрат та 1 040,45 грн процентів річних.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонам Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частинами 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Неустойка за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Отже, відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Наведений правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Частина перша статті 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Суд встановив, що відповідач звернувся до позивача із повідомленням від 29.03.2022, у якому посилаючись на настання обставин непереборної сили просив припинити дію Договору на підставі п. 6.2 Договору.

Дослідивши зміст вказаного пункту Договору, суд встановив, що ним сторони визначили право перервати дію Договору у випадку тривалої дії (більше одного місяця) форс-мажорних обставин.

Водночас переривання дії правочину не передбачено цивільним законодавством України.

Тобто, наведене положення Договору не є підставою для зміни або розірвання Договору, а відтак не припиняє взаємних зобов`язальних відносин сторін, заснованих на Договорі.

Однак в подальшому позивач скористався своїм правом на односторонню відмову від Договору, право на яку закріплено у пп. 4.2.5 та п. 7.5 Договору, сповістивши про це відповідача у повідомленні від 31.03.2022.

Відтак Договір є фактично розірваним з 01.05.2022, оскільки момент його розірвання пов`язаний із датою сповіщення орендаря, про що він повідомляється не пізніше ніж за 30 календарних днів до моменту розірвання.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 викладено висновок про те, що після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. З урахуванням викладеного Суд доходить висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

У матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії рахунків-фактур № 18 від 02.03.2022 на оплату оренди за березень 2022 року на суму 68 250,00 грн, № 18 від 20.03.2022 на компенсацію витрат за комунальні послуги за лютий - березень 2022 року на суму 39 516,00 грн, № 19 від 31.03.2022 на оплату оренди за квітень 2022 року (01.04 - 08.04) на суму 17 612,90 грн.

Слід зауважити, що за своєю правовою природою рахунок на оплату не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку своєчасного внесення орендної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення п. 3.1 Договору, зобов`язання з оплати орендної плати мало виконуватись відповідачем щомісяця до 1 числа поточного місяця. При цьому у п. 3.2 Договору визначено розмір місячної орендної плати - 68 250,00 грн.

Отже, строк виконання грошових зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за березень та квітень 2022 року є таким, що настав.

Водночас термін виконання відповідачем грошового зобов`язання з відшкодування вартості комунальних послуг Договором не визначений, у зв`язку з чим до визначення моменту виникнення грошового зобов`язання підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пред`явлення вимоги має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до боржника. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги кредитором, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом, як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем, в свою чергу, не надано доказів оплати виставлених рахунків, як і не спростовано обґрунтованості визначеного у них розміру грошових зобов`язань.

З огляду на викладене, оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 136 500,00 грн та заборгованості з компенсації вартості комунальних послуг в розмірі 39 343,14 грн визнається судом обґрунтованою.

Пункт 2.4 Договору зобов`язує орендаря повернути об`єкт оренди у п`ятиденний термін від дати припинення Договору за актом приймання-передачі майна.

Матеріали справи не містять підписаного сторонами акту приймання-передачі (повернення) майна з оренди, що свідчить про те, що відповідач продовжує користуватись орендованим майном після припинення Договору.

За висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеними в постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19, частина друга статті 785 ЦК України є особливим заходом цивільної відповідальності (неустойкою), яка визначається в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення її наймодавцю у разі припинення договору найму та має певну специфіку у застосуванні щодо непоширення на неї скороченого строку позовної давності відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки дія такої санкції поширюється на весь час неправомірного користування майном, а також щодо незастосування до неї положень статті 232 ГК України про припинення нарахування штрафних санкцій по закінченню 6 місяців, оскільки частиною другою статті 785 ЦК України передбачено інше (дію санкції на весь період неправомірного користування майном).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за 27 днів неправомірного користування, суд не виявив у ньому помилок, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6 936,31 грн пені, 1 040,45 грн 3% річних та 8 487,43 грн інфляційних втрат.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 5.2 Договору визначено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання орендар сплачує на користь орендодавця пеню, що нараховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення платежу.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Тобто можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Непереборна сила (форс-мажорна обставина) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності.

Відповідач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 в справі № 917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих (у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України) доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не доведено існування обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання ним своїх зобов`язань за Договором.

З огляду на викладене, оскільки невиконання зобов`язання відповідачем зі сплати орендної плати підтверджується матеріалами справи, позовна вимога про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі п. 5.2 Договору, за несвоєчасне здійснення орендних платежів визнається судом обґрунтованою.

Водночас позивачем безпідставно нараховано пеню на заборгованість з компенсації витрат на комунальні послуги, оскільки момент виконання цього грошового зобов`язання пов`язаний із пред`явленням відповідної вимоги кредитором, про що суд зазначив вище. Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу вимоги про виконання цих грошових зобов`язань, а відтак на момент пред`явлення позову ці зобов`язання не були простроченими.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є пеня в розмірі 5 721,79 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вищевикладеного, судом здійснено власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

За підрахунком суду, здійсненим не виходячи за заявлений позивачем період нарахування, розмір 3% річних складає 858,27 грн, а розмір втрат від інфляції - 7 302,75 грн.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем належними доказами обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростовано.

З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 136 500,00 грн заборгованості з орендної плати, 39 343,14 грн заборгованості з компенсації вартості комунальних послуг, 118 887,10 грн неустойки у розмірі подвійної плати за найм майна за час прострочення його повернення, 5 721,79 грн пені, 858,27 грн 3% річних та 7 302,75 грн інфляційних втрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 4 629,20 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 38,73 грн залишається за позивачем.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення ним витрат на професійну правничу допомогу адвоката, про які зазначено в попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу вказаних витрат між сторонами.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Франчайзинг Україна" (Україна, 54001, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Шевченка, буд. 59; ідентифікаційний код: 43552359) на користь Фізичної особи - підприємця Марченко Світлани Леонідівни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) заборгованість з орендної плати в розмірі 136 500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) грн 00 коп., заборгованість з компенсації вартості комунальних послуг в розмірі 39 343 (тридцять дев`ять тисяч триста сорок три) грн 14 коп., неустойку в розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення повернення в розмірі 118 887 (сто вісімнадцять тисяч вісімсот вісімдесят сім) грн 10 коп., пеню в розмірі 5 721 (п`ять тисяч сімсот двадцять одна) грн 79 коп., 3% річних в розмірі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн 27 коп., інфляційні втрати в розмірі 7 302 (сім тисяч триста дві) грн 75 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4 629 (чотири тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн 20 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 38,73 грн покласти на позивача.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.12.2022

Суддя О.В. Нечай