УХВАЛА

20 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/15201/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:

позивача - Онищенко Т. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Управління Державної казначейської служби України у Оболонському району м. Києва

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 (судді: Корсак В. А. - головуючий, Попікова О. В., Владимиренко С. В.) і рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 (суддя Андреїшина І. О.) у справі

за позовом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до Управління Державної казначейської служби України в Оболонському районі м. Києва,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація",

про усунення перешкод користування та розпорядження майном шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління державної казначейської служби України у Оболонському районі м. Києва (далі - Управління) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення Управління з безпідставно займаних ним нежитлових приміщень у будинку за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 31-А, літ. "А", загальною площею 281,70 м2, які знаходяться в комунальній власності територіальної громади міста Києва.

На обґрунтування позову позивач посилався на те, що відповідач продовжує користуватися орендованим майном за відсутності правових підстав для цього, оскільки строк дії укладеного між сторонами договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 18.07.2018 (далі - договір оренди від 18.07.2018) закінчився 16.07.2021; додатковий договір про продовження дії цього договору, як і новий договір оренди спірного майна між сторонами укладено не було; проект договору оренди, направлений позивачем відповідачеві, відповідач не підписав; орендовані нежитлові приміщення не звільнив.

У відзиві на позов Управління заперечило проти задоволення позовних вимог, просило відмовити у позові, посилаючись на те, що воно не відмовляється від оплати за договором оренди та сплати похідних витрат, однак, враховуючи специфіку бюджетних установ, які не мають власних надходжень, вважає, що виселення з орендованого приміщення є передчасним, оскільки питання визначення розміру орендної плати за спірним договором наразі не врегульовано.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022, позовні вимоги задоволено. Здійснено розподіл судових витрат.

Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди від 18.07.2018 закінчився 16.07.2021 і його продовжено не було, а отже, Управління продовжує користуватися спірним орендованим майном за відсутності правових підстав для цього.

Не погоджуючись з ухваленими у справі рішенням і постановою, Управління звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням її уточненої редакції), в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки оскаржені рішення та постанову у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 907/584/21, від 08.12.2021 у справі № 911/139/21, від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20 щодо застосування принципу добросовісної поведінки, а саме заборони суперечливої поведінки сторони правочину.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Від Управління 19.12.2022 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні.

Водночас 20.12.2022 до суду касаційної інстанції від Управління надійшло клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із завершенням бюджетного року та необхідністю начальника Управління перебувати на робочому місці. Вказане клопотання колегією суддів суду касаційної інстанції залишається без задоволення, зважаючи на те, що явка представників учасників справи обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, до того ж позиція Управління викладена у його касаційній скарзі.

Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 18.07.2018 між Департаментом (орендодавець), Управлінням (орендар) та Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (підприємство-балансоутримувач, далі - КП "Київжитлоспецексплуатація") було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 672-2, за умовами якого орендодавець на підставі протоколів-засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 22.05.2018 № 17/93 (додаток 1 пункт 176) і від 05.06.2018 № 21/97 (додаток 1 пункт 187) передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (об`єкт оренди), розташоване за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, будинок 31-А літ. "А", для розміщення бюджетної установи, яка утримується за рахунок державного бюджету.

Згідно з пунктом 2.1 цього договору об`єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 281,70 м2, у т. ч. 1 поверх - 36,70 м2, 2 поверх - 245,00 м2 відповідно до викопіювання з поповерхового плану, що становить невід`ємну частину договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 26.03.2015 № 672-1.

У пункті 9.1 договору оренди від 18.07.2018 сторони визначили строк дії договору, а саме з 18.07.2018 до 16.07.2021.

За змістом пункту 9.4 цього договору він припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до пункту 9.7 договору оренди від 18.07.2018 для продовження дії договору на новий строк орендар звертається до орендодавця за три місяці до закінчення строку дії цього договору із заявою про продовження договору на новий строк. До заяви додається новий звіт з незалежної оцінки об`єкта, як передбачено пунктом 4.2.20 цього договору.

У пункті 4.2.20 спірного договору сторони обумовили, що з метою приведення розміру орендної плати у відповідність із новими ринковими умовами орендар має надати орендодавцю новий звіт з незалежної оцінки об`єкта: за три місяці до дати закінчення цього договору - якщо договір укладено менше ніж на три роки і орендар бажає продовжити договір на новий строк, або через три роки після дати попереднього звіту - якщо договір укладено на три і більше років. Одночасно зі світом надається заява про продовження договору на новий строк, якщо нова оцінка здійснюється з метою продовження дії договору на новий строк. Порушення орендарем зазначеного у цьому пункті строку надання звіту про належну оцінку більше ніж на два місяці є підставою для не продовження договору на новий строк або для дострокового розірвання договору. Пропущений строк може бути поновлений на підставі рішення постійної комісії Київської міської ради з питань власності.

Відповідно до пункту 7.5 договору оренди від 18.07.2018 орендар після припинення дії договору оренди зобов`язаний передати майно за актом приймання-передачі підприємству-балансоутримувачу.

Суди установили, що за актом приймання-передачі нерухомого майна від 18.07.2018 орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування згідно з договором оренди від 18.07.2021 приміщення загальною площею 281,7 м2 у нежитловому будинку, яке перебуває на балансі КП "Київжитлоспецексплуатація".

Управління звернулося до позивача з листом від 14.04.2021 № 03-38-06/185 для укладення договору оренди та надало звіт про оцінку майна і копію договору страхування орендованого майна з копією платіжного доручення про оплату страхових внесків. Визначення вартості спірних нежитлових приміщень було виконано суб`єктом оціночної діяльності - Фізичною особою-підприємцем Мовчаном В. А. станом на 31.01.2021 з метою розрахунку орендної плати.

На підставі вказаного звернення Управління про продовження договору оренди від 18.07.2018 Департамент спільно з КП "Київжитлоспецексплуатація" підготовив проект договору оренди № 672-3 нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (нова редакція договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 18.07.2018 № 672-2).

18.05.2021 Департамент нарочно передав представнику Управління для підписання вказаний проект договору оренди, що підтверджується копією розписки отримання проекта Шевчук Т. Г.

Станом на 25.08.2021 підписаний проект договору до Департаменту не надходив.

У листі від 01.07.2021 № 062/05/14-4180 позивач просив відповідача поінформувати в стислі терміни про дату підписання проекту договору оренди спірного нерухомого майна.

У подальшому Департамент у листі від 09.08.2021 № 062/05-14-5076 просив Управління підписати проект договору протягом п`яти робочих днів та передати його до Департаменту для реєстрації або звільнити орендовані приміщення та передати їх за актом приймання-передачі підприємству-балансоутримувачу (КП "Київжитлоспецексплуатація").

Управління у листі від 16.08.2021 № 03-38-06/404 поінформувала Департамент про те, що не має можливості підписати проект договору оренди відповідно до пункту 43 таблиці 2 Методики розрахунку орендної плати, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 (далі - Методика), та зазначив, що ведеться робота з вирішення цього питання.

01.10.2021 позивач листом № 062/05-14-6182 (одержано відповідачем 01.11.2021 за вх. №10-2268) повідомив відповідача, зокрема, про звернення до суду з позовом про виселення Управління з орендованих приміщень у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди від 18.07.2018.

Зважаючи на те, що орендоване нерухоме майно після закінчення строку дії договору оренди відповідачем позивачеві повернуто не було, останній звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним майном шляхом виселення орендаря із займаного ним приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив із встановлених обставин припинення дії договору оренди від 18.07.2018 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, та неповернення орендарем орендованого комунального майна з оренди, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача із займаних ним спірних приміщень.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог заявленого позову.

Ухвалюючи судові рішення у справі, попередні судові інстанції зазначили, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого комунального майна та виходили, зокрема, із того, що відповідно до положень частин 1, 2 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

За змістом положень частин 2, 3 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", норми якого є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, без проведення аукціону договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.

Відповідно до пунктів 134, 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках. Орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Згідно з положеннями статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на час укладення договору оренди від 18.07.2018, яка діяла до 01.02.2020) орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

За змістом статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендна плата визначається за результатами аукціону. У разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна. У разі якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив Методику розрахунку орендної плати, застосовується Методика, затверджена Кабінетом Міністрів України. Орендна плата підлягає коригуванню на індекс інфляції згідно з Методикою розрахунку орендної плати. Якщо орендар отримав майно в оренду без проведення аукціону, відповідне коригування орендної плати на індекс інфляції здійснюється щомісячно. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності. Порядок розподілу орендної плати для об`єктів, що перебувають у комунальній власності, між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначається представницьким органом місцевого самоврядування.

За змістом статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Разом із тим, статтею 785 цього ж Кодексу унормовано обов`язки наймача у разі припинення договору найму. Так, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Суди попередніх інстанцій під час розгляду спору у цій справі встановили обставини направлення орендодавцем орендареві проекту договору оренди за наслідками звернення останнього стосовно продовження договору оренди спірного комунального майна та обставини непідписання орендарем цього отриманого ним проекту договору у зв`язку з відсутністю коштів для сплати орендної плати в розмірі 3% від вартості орендованого майна.

При цьому, як установив суд апеляційної інстанції, у проекті договору орендну ставку встановлено в розмірі 3 % від вартості орендованого майна, визначеної на підставі звіту про вартість майна, як для розміщення бюджетних установ та організацій, які утримуються за рахунок державного бюджету, що передбачено в пункті 43 таблиці 2 Методики. Отже, як зазначив суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" щодо визначення розрахунку орендної плати за оренду комунального майна та беручи до уваги те, що у цьому випадку орендоване майно є комунальним, орендна плата сплачується до місцевого бюджету, а тому внесення орендної плати здійснюється на умовах орендодавця, яка визначена згідно з пунктом 43 таблиці 2 Методики. Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що позивач подав заяву про зміну умов договору шляхом надіслання відповідачу проекту договору протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, а тому порушень в діях позивача не встановлено; саме відповідач відмовився від підписання наданого йому проекту договору оренди.

Таким чином, як установили суди, строк дії договору оренди від 18.07.2018 закінчився 16.07.2021; на час розгляду справи проект договору оренди спірного нерухомого майна відповідач не підписав, додатковий договір про продовження дії договору оренди між сторонами також укладено не було. Звідси відповідач продовжує користуватися спірним нерухомим майном після закінчення строку договору оренди за відсутності правових підстав для цього.

Оскільки, як зазначили суди, відповідач не надав суду доказів виконання зобов`язання за договором щодо звільнення орендованого майна та повернення орендованого майна балансоутримувачу і матеріали справи таких доказів, в розумінні статей 76- 79 Господарського процесуального кодексу України, не містять, а обов`язок орендаря повернути орендодавцеві об`єкт оренди у разі припинення договору найму ґрунтується на вимогах закону та умовах укладеного між сторонами договору, то суди дійшли висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, скаржник звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на судові рішення у справі, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому слід виходити також із того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеного у постановах Верховного Суду від 27.07.2022 у справі № 907/584/21, від 08.12.2021 у справі № 911/139/21, від 16.02.2022 у справі № 914/1954/20 щодо застосування принципу добросовісної поведінки, а саме заборони суперечливої поведінки сторони правочину, оскільки зазначені постанови Верховного Суду були прийняті хоча й у спорах, пов`язаних з орендою державного та комунального майна, але за інших встановлених судами обставин і за іншими поданими сторонами на підтвердження їх вимог і заперечень та оцінених згідно з вимогами процесуального закону доказами, залежно від яких й прийнято судові рішення у цих справах, тобто зазначені справи і ця справа, в якій подано касаційну скаргу, є відмінними за істотними правовими ознаками. Встановлені у цій справі, в якій подано касаційну скаргу, обставини не свідчать про недобросовісну поведінку позивача як орендодавця у спірних правовідносинах, зважаючи на відмову самого відповідача як орендаря від підписання запропонованого йому позивачем проекту договору оренди спірного нерухомого майна.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

З огляду на зазначене підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу, не знайшла підтвердження.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Управління на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/15201/21.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Управління Державної казначейської служби України у Оболонському району м. Києва на постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022 і рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у справі № 910/15201/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак