Провадження № 12-37звг22
Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, про наявність якої повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Короткий виклад обставин справи
1. У листопаді 2005 року ПП «Генеральний будівельний менеджмент» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Одеської облспоживспілки про визнання укладеним договору купівлі-продажу ДП «Будсервіс» від 02 грудня 2004 року.
3. 17 жовтня 2007 року Одеська облспоживспілка звернулася з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 20 грудня 2005 року в редакції ухвали про роз`яснення рішення суду від 25 червня 2007 року та заявила клопотання про поновлення строку для подання апеляційної скарги.
4. Ухвалою від 22 жовтня 2007 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 31 січня 2008 року, Одеський апеляційний господарський суд визнав причини пропуску строку поважними, відновив строк подання зазначеної апеляційної скарги, призначив її до розгляду.
5. Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23 червня 2008 року рішення суду першої інстанції скасовано, припинено провадження у справі у зв`язку з непідвідомчістю справи господарському суду.
6. Постановою Вищого господарського суду України від 23 жовтня 2008 року рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Одеської області в іншому складі суду.
8. У лютому 2009 року заявник звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Висновок Європейського суду з прав людини
i. оголосив прийнятною скаргу заявника на скасування остаточного рішення від 20 грудня 2005 року, а решту скарг у заяві - неприйнятними (пункт 1 резолютивної частини рішення);
ii. постановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 31 мотивувальної частини та пункт 2 резолютивної частини рішення).
12. ЄСПЛ дійшов висновку, що Вищий господарський суд України (далі - ВГСУ), провівши додатковий незалежний розгляд рішення суду першої інстанції від 20 грудня 2005 року після скасування постанови апеляційного суду від 23 червня 2008 року, яка прийнята внаслідок незаконного поновлення апеляційним судом строку для подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції від 20 грудня 2005 року, не посилався на положення законодавства, яке б дозволяло ухвалення такого рішення за цих обставин. Касаційне провадження було розпочато за скаргою підприємства-заявника, в якій воно не оскаржувало рішення від 20 грудня 2005 року, а лише постанову апеляційного суду від 23 червня 2008 року. Ні ВГСУ в його постанові, ні Уряд у своїх доводах не надали пояснень і підтверджуючих документів, що ВГСУ мав повноваження розглядати це рішення за власною ініціативою. З огляду на зазначене ЄСПЛ виснував, що ВГСУ знехтував точними та чіткими процесуальними нормами, які регулюють відправлення правосуддя, нівелювавши весь судовий розгляд, який завершився ухваленням остаточного рішення суду, яке підлягало виконанню. За таких обставин, коли розгляд не був проведений згідно з вимогами національного процесуального законодавства, ЄСПЛ не повинен встановлювати, чи було оскаржуване скасування виправданим з підстав, наведених Урядом (пункти 29-30 зазначеного рішення ЄСПЛ).
13. ЄСПЛ дійшов висновку про відмову заявнику у задоволенні його другої скарги щодо скасування ВГСУ остаточного рішення від 10 березня 2006 року за явною необґрунтованістю, оскільки заявником не було надано копії своєї касаційної скарги до ВГСУ на постанову апеляційного суду, внаслідок чого ЄСПЛ не мав можливості оцінити, чи порушувало підприємство-заявник питання res judicata під час розгляду справи ВГСУ.
Висновок Великої Палати Верховного Суду
Із висновками, викладеними в ухвалі, не погоджуємося та на підставі частини третьої статті 34 ГПК України викладаємо окрему думку, суть якої полягає у такому.
16. Юридичний зміст основних принципів міжнародного права закріплює зобов`язання кожної держави виконувати свої міжнародно-правові зобов`язання.
17. У статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року закріплено принцип добросовісного виконання державою своїх міжнародних зобов`язань. Відповідно до цієї норми держава-учасниця не може посилатися на положення свого внутрішнього права для виправдання невиконання нею міжнародного договору.
18. Ратифікувавши у 1997 році Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Україна визнала обов`язковою юрисдикцію ЄСПЛ. Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ у національному праві.
19. Відповідно до статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язалася виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, в якій вона є стороною. Конвенція ратифікована Україною без будь-яких застережень.
20. Таке ж положення закріплене і в частині першій статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), до предмета регулювання якого віднесені, зокрема, питання, що виникають у зв`язку з обов`язком України виконати рішення ЄСПЛ у справі проти України та з необхідністю усунення причин порушення державою Конвенції і Протоколів до неї.
22. Положеннями глави 3 Закону № 3477-IV передбачено, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру. За змістом статті 10 Закону № 3477-IV додатковими щодо виплати відшкодування (статті 7-9 цього Закону) заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.
23. Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
24. При цьому Закон № 3477-IV не містить положень щодо «строків давності» за зобов`язаннями України виконати рішення ЄСПЛ, ухвалене у спорі, стороною якого є Україна, не містить таких строків і сама Конвенція. Отже, положення частин другої і третьої статті 321 ГПК України щодо можливості перегляду судових рішень за виключними обставинами з підстави встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи національним судом мають застосовуватися з урахуванням винятку про те, що спеціальним процесуальним законом (Закон № 3277-ІV) не передбачено обмеження будь-якими строками зобов`язань України щодо виконання рішень ЄСПЛ.
26. Зазначені приписи Закону № 3477-IV узгоджуються з Рекомендацією №R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», у яких Комітет Міністрів закликав Договірні Сторони забезпечити адекватні можливості повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції, особливо: (i) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні; (ii) коли рішення Суду спонукає до висновку, що (a) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або (b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
27. Звертаємо увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду жодним чином не спростувала обґрунтовані доводи заявника, викладені у клопотанні про поновлення строку на подання заяви, щодо відсутності у позивача об`єктивної можливості подати заяву про перегляд зазначених рішень за виключними обставинами раніше встановленого строку, адже остаточне рішення ЄСПЛ було ухвалено лише 22 вересня 2022 року (у текст рішення 14 жовтня 2022 року було внесено зміни відповідно до Правила 81 Регламенту Суду), а про ухвалення рішення повідомлено представника заявника лише 03 листопада 2022 року. Тобто розгляд справи ЄСПЛ за заявою позивача тривав більше 13 років.
29. Вважаємо, що обставини розгляду ЄСПЛ заяви позивача впродовж більш як десяти років мають застосовуватися з урахуванням Закону № 3477-IV як своєрідний виняток із загального правила щодо перегляду за виключними обставинами судового рішення з підстави встановлення міжнародною судовою установою, а зокрема ЄСПЛ, порушення Україною своїх міжнародних зобов`язань. Також обмеження національним законодавством можливості виконання судового рішення не можна вважати обмеженням способів виконання рішення ЄСПЛ, визначення яких є прерогативою національного законодавця.
30. Велика Палата Верховного Суду не вперше розглядає питання щодо застосування строків звернення із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань.
31. У постанові від 07 липня 2021 року в адміністративній справі № 2-а-256/08 (провадження № 11-41зва21) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію щодо застосування десятирічного строку подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
32. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сплив установленого КАС України строку на звернення із заявою про перегляд не був пов`язаний із несвоєчасним вчиненням заявницею дій щодо звернення до національного суду з відповідною заявою, а був обумовлений тривалим розглядом справи ЄСПЛ.
33. Водночас Велика Палата Верховного Суду послалася на те, що у справі «Горяйнова проти України» ЄСПЛ установив суттєві порушення національними судами процесуального права, які ставлять під серйозні сумніви результати оскаржуваного провадження на національному рівні, однак відшкодував заявниці лише моральну шкоду та компенсацію судових витрат, установивши при цьому, що звільнення заявниці було необґрунтованим, а національні суди не розглянули більшість ключових питань, якщо взагалі якесь із них, у зв`язку із чим дійшла висновку про необхідність перегляду справи за виключними обставинами по суті та відсутність підстав для закриття провадження про перегляд за виключними обставинами постановлених у зазначеній справі судових рішень за заявою Горяйнової А. О.
34. Також Велика Палата Верховного Суду врахувала досвід держав - членів Ради Європи щодо застосування присічних строків звернення до національних судів після встановлення ЄСПЛ порушень договірними сторонами Конвенції. Так, у правових системах Фінляндії і Литви гнучко застосовується процесуальне законодавство та у виключних випадках допускається відновлення національного судового провадження, незважаючи на встановлений національним законодавством присічний строк, - якщо це необхідно для належного виконання рішення ЄСПЛ і забезпечення ефективного відновлення прав заявника (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-а-256/08, провадження № 11-41зва21).
35. З огляду на викладене вважаємо, що Великою Палатою Верховного Суду сформовано неоднакові підходи до вирішення питання про можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами, якщо внаслідок тривалого розгляду ЄСПЛ відповідна заява була подана після закінчення встановленого пунктом 2 частини другої статті 321 ГПК України строку з огляду на набрання рішенням ЄСПЛ статусу остаточного після спливу десяти років з дня набрання законної сили рішеннями національних судів.
36. Вважаємо, що з урахуванням зазначених вище норм розмежування має відбуватися за критеріями, що враховують можливість усунення порушення конвенційних прав особи, на користь якої ЄСПЛ прийняв рішення, відновлення її попереднього юридичного стану, а також з необхідністю зважати на те, чи матиме місце втручання у права третіх осіб у зв`язку зі здійсненням перегляду.
Судді Великої Палати
Верховного Суду Л. Й. Катеринчук