ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2022 р. Cправа № 902/609/22

Господарський суд Вінницької області у складі судді Шамшуріної Марії Вікторівни,

за участю секретаря судового засідання Шейгець І.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Мозольської Тетяни Андріївни, АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

до Фізичної особи-підприємця Агаркова Івана Володимировича, АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

про стягнення 12 000,00 гривень

за участю представників:

від позивача - адвокат Рябов Д.С., згідно ордеру

від відповідача - не з`явився

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області 18.07.2022 року надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Мозольської Тетяни Андріївни до фізичної особи-підприємця Агаркова Івана Володимировича про стягнення 12 000,00 гривень безпідставно отриманих коштів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2022 справу розподілено судді Шамшуріній М.В.

Ухвалою суду від 21.07.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 902/609/22 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.08.2022 року.

12.08.2022 до суду від відповідача надійшов відзив № б/н від 09.08.2022 (вх. № 01-34/6643/22 від 12.08.2022) на позовну заяву, у якому останній проти позову заперечує з підстав зазначених у ньому, у задоволенні позову просить відмовити. У відзиві також міститься клопотання про поновлення строку для подання відзиву.

17.08.2022 до суду від представника позивача надійшло клопотання № б/н від 17.08.2022 (вх. № 01-34/6808/22 від 17.08.2022) про проведення підготовчого засідання за відсутності позивача та його представника.

17.08.2022 до суду від представника відповідача надійшла заява № б/н від 17.08.2022 (01-34/6811/22 від 17.08.2022) про долучення копії листа АН "Мегаполіс" до матеріалів справи.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник відповідача. Позивач правом участі у судовому засіданні не скористався, явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений ухвалою суду від 21.07.2022.

У судовому засіданні 18.08.2022 суд оголосив документи по справі, що надійшли від сторін до суду.

Представник відповідача клопотав про долучення до матеріалів справи листа АН "Мегаполіс", відзиву на позов та підтримав заявлене у відзиві клопотання про поновлення строку для подання відзиву.

У судовому засіданні суд постановив ухвалу про поновлення строку для подання відзиву та задоволення клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи листа АН "Мегаполіс", яку занесено до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні 18.08.2022 року суд постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання у справі № 902/609/22 на 02.09.2022 року о 10:00, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 02.09.2022 закрито підготовче провадження у справі № 902/609/22, призначено справу № 902/609/22 до судового розгляду по суті у судовому засіданні 27.09.2022 об 11:00 год.

27.09.2022 від представника відповідача надійшла заява № б/н від 27.09.2022 (вх. № 01-34/8147/22 від 27.09.2022) у якому останній просить відкласти розгляд справи у зв`язку з перебуванням у іншій судовій справі, розгляд якої призначений на 13:00 год.

У судовому засіданні 27.09.2022 року суд постановив ухвали про задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, відкладення розгляду питання щодо долучення письмових пояснень до матеріалів справи та про відкладення розгляду справи по суті до 25.10.2022 о 12:00 год., які занесено до протоколу судового засідання.

24.10.2022 до суду від представника позивача надійшло клопотання № б/н від 24.10.2022 (вх. № 01-34/8925/22 від 24.10.2022) про долучення доказів до матеріалів справи.

25.10.2022 до суду від представника позивача надійшло клопотання № б/н від 24.10.2022 (вх. № 01-34/8989/22 від 25.10.2022) про витребування доказів.

Судове засідання 25.10.2022 року не відбулось у зв`язку з оголошенням сигналу "Повітряна тривога" на території Вінницької області.

Ухвалою суду від 27.10.2022 сторони повідомлено по призначення судового засідання з розгляду справи № 902/609/22 по суті на 10.11.2022 року о 12:00 год.

У судовому засіданні 10.11.2022 суд ухвалив долучити клопотання від 24.10.2022 року із доданими до нього доказами до матеріалів справи, постановив ухвали про часткове задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів, зобов`язання представника відповідача надати документально - підтверджені відомості щодо стану використання об`єкта оренди, який зазначений у договорі та засвідчену копію договору оренди приміщення, зобов`язання сторін надати для огляду оригінал договору оренди та про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/609/22 по суті до 22.11.2022 о 16:00 год., які занесені до протоколу судового засідання.

22.11.22 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання, не підписане електронним підписом.

У судовому засіданні 22.11.2022 року суд ухвалив клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи залишити без розгляду з огляду на відсутність електронного підпису, постановив ухвали про зобов`язання представника відповідача виконати вимоги протокольної ухвали суду від 10.11.2022 року щодо надання доказів та про відкладення розгляду справи на 02.12.2022 об 11:00 год., які занесено до протоколу судового засідання.

На визначену судом дату у судове засідання з`явились представники обох сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

У судовому засіданні 02.12.2022 суд постановив ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні з розгляду справи № 902/602/22 по суті до 09.12.2022 о 16:00 год., з огляду на графік відключення електроенергії у м. Вінниці, яку занесено до протоколу судового засідання.

На визначену судом дату у судове засідання з`явився представник позивача. Відповідач, представник відповідача правом участі у судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце судового засідання представник відповідача повідомлений у судовому засіданні 02.12.2022 під розпис.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Приймаючи до уваги, що відповідно до вимог статті 242 ГПК України відповідача було належним чином повідомлено про судове засідання у справі та на засадах відкритості і гласності судового процесу учасникам справи створено всі необхідні умови для захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, а відповідач не скористався наданим йому правом участі у розгляді справи і його неявка у судове засідання не є перешкодою для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

За наслідками розгляду справи, у судовому засіданні 09.12.2022 року суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для прийняття рішення по справі та орієнтовний час повернення.

Після виходу з нарадчої кімнати, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Фізична особа - підприємець Мозольська Тетяна Андріївна звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до фізичної особи - підприємця Агаркова Івана Володимировича про стягнення 12000 гривень безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 березня 2022 року між фізичною особою-підприємцем Мозольської Тетяною Андріївною та фізичною особою-підприємцем Агарковим Іваном Володимировичем було складено договір оренди приміщення.

У договорі оренди сторони погодили, що предметом договору є приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Позивачка сплатила відповідачу оренду плату за два місяці оренди в сумі 12 000,00 грн., відповідно до домовленості між сторонами. Так, на обороті договору відповідачем була написана розписка, за змістом якої останнім було отримано від позивачки орендну плату за два місяці у розмірі 12 000,00 грн.

Позивачка зазначила, що всупереч того, що нею була сплачена оренда плата, відповідач не передав їй в оренду приміщення, акт здачі-приймання не був складений між сторонами. Позивачка була позбавлена можливості користуватись орендованим майном, за користуванням яким відповідачем були отримані грошові кошти в сумі 12 000,00 грн.

Розділом 2 договору оренди сторони визначили порядок та термін сплати орендної плати, проте її розмір не був зазначений у самому договорі. Позивач стверджує, що через те що у договорі оренди не зазначена оренда плата, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, тому він є неукладеним.

Оскільки договір оренди є неукладеним, акт здачі-приймання приміщення в оренду не був складений між сторонами, позивачка орендованим приміщенням не скористалась, тому що відповідач не передав їй орендоване приміщення, вказані грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню.

На думку позивача, до спірних правовідносин в частині наслідків неукладеного договору підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідач у поданому до суду відзиві у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

На обгрунтування своїх заперечень зазначив, що 01.03.2022 р. відповідач дійсно уклав з позивачем спірний договір оренди нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_3.

Договір оренди укладався за посередництва агентства з нерухомості. В момент підписання договору позивачка сплатили відповідачу 12 000 гривень орендної плати за 2 місяці оренди (за перший та останній), що підтверджується розпискою, доданою до матеріалів справи позивачем. В той же день відповідач передав позивачці ключі від приміщення.

Акт приймання-передачі приміщення в день підписання договору не укладався, оскільки позивачка виявила бажання здійснити поліпшення приміщення, які необхідно було зазначити в акті. Таким чином 01.03.2022 року договір набув чинності, а позивачка прав та фактичної можливості користування приміщенням.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01 березня 2022 року між фізичною особою - підприємцем Мозольською Тетяною Андріївною (далі - орендар, позивач) та фізичною особою - підприємцем Агарковим Іваном Володимировичем (далі - орендодавець, відповідач) укладено договір оренди приміщення (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобов`язується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності.

Згідно пунктів 1.2., 1.3 договору приміщення, яке передається в оренду за договором, знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (в інвентарній справі позначеного літерою В), належить орендодавцеві на підставі приватної власності. Приміщення площею 17 кв.м., складається з однієї кімнати, холу що розташовані на першому поверсі, інтернет - зв`язком.

Відповідно до пункту 2.1. договору приміщення передається орендодавцем і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем, банківську картку.

Орендна плата підлягає попередній сплаті до 05 числа розрахункового місяця, разово вноситься оплата за останній місяць оренди, як страховий внесок (пункт 2.2. договору).

Положеннями пунктів 5.1, 5.2. сторони погодили, що передача орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у оренду засвідчується актом здачі-приймання приміщення у оренду. Обов`язок по складанню акта здачі - приймання покладається па сторону, яка передає приміщення іншій стороні договору.

Орендар/орендодавець зобов`язаний здійснити огляд приміщення під час підписання акту здачі-приймання. Приміщення та інше майно вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акта здачі-приймання. У момент підписання цього акта орендар/орендодавець передає орендодавцеві/орендареві ключі від приміщення.

Відповідно до пункту 7.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Строк оренди з 1 березня 2022 р. і діє до 30 грудня 2022 р.

Договір оренди приміщення підписано сторонами, підпис орендодавця скріплено печаткою.

Судом встановлено, що на зворотній стороні останнього аркушу договору міститься розписка про прийняття оплати за дві місяці у розмірі 12 000 гривень. Оплата за перший (з 01.03.2022 р.) та останній місяць (т. 1 а.с. 27).

Під час розгляду справи по суті судом досліджено поданий представником позивача оригінал договору оренди приміщення, розбіжностей між копією договору, що міститься у матеріалах справи та оригіналом наданим суду для огляду судом не встановлено.

24.06.2022 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу від 20.06.2022 року про повернення безпідставно отриманих коштів (т. 1 а.с. 29-33).

У зазначеній вимозі позивачкою зазначено, що відповідачем було отримано оренду плату за два місяці, що склало 12 000, 00 гривень. Акт приймання-передачі приміщення між сторонами не був підписаний, приміщення не було передано позивачці у користування, тому вказані кошти були отримані без достатньої правової підстави.

Позивач просила невідкладно, від дня вручення цієї вимоги повернути їй 12 000,00 гривень сплачених нею за два місяці орендної плати.

У зв`язку із неповерненням відповідачем грошових коштів позивач звернулася до суду з вимогою про їх стягнення відповідно до статті 1212 ЦК України, як таких, що отримані відповідачем без достатньої правової підстави.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 12 000 гривень безпідставно набутих коштів.

В якості правових та фактичних підстав позову позивач зазначає, що оскільки у договорі оренди не зазначена орендна плата, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, спірний договір оренди приміщення є неукладеним, а тому кошти отримані відповідачем в якості орендної плати за перший та останній місяць оренди в сумі 12 000 гривень отримані без достатньої правової підстави та підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України.

Таким чином, причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності або відсутності правових підстав для стягнення з відповідача 12 000 гривень отриманих без достатніх правових підстав.

Положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19).

Предметом спору є об`єкт спірних взаємовідносин щодо яких виник спір між позивачем та відповідачем, певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

У цій справі предметом спору є визначена позивачем вимога про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такими обставинами є певні юридичні факти, які тягнуть за собою певні юридичні наслідки.

Отже, підставу позову складають дві складові: юридична та фактична.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

У цій справі фактичними підставами позову є твердження про неукладеність договору оренди приміщення, отримання відповідачем коштів за відсутності правової підстави, а правовою складовою підстав позову є посилання позивача на положення статей 179, 180, 189, 283, 284 ГК України, статей 526, 530, 629, 638, 1212 ЦК України.

Здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин та вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах цієї справи позовних вимог, суд враховує таке.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини 1 статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно приписів частин 1-2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Згідно частин 1-3 статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Положеннями статті 181 ГК України ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю правовою природою укладений між cторонами договір є договором оренди, до регулювання правовідносин якого застосовуються загальні положення про найм (оренду), визначені параграфом 1 та положення про найм будівлі або іншої капітальної споруди визначені параграфом 4 глави 58 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Аналогічні положення викладені у частині 1статті 283 ГК України.

За загальним правилом, визначеним у частині 1, частині 4 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до частини 1 статті 286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно частини 1 статті 785 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою (стаття 797 ЦК України).

Як встановлено судом у пунктах 2.1, 2.2. розділу 2 договору оренди (орендна плата), сторони передбачили, що приміщення передається орендодавцем і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем, банківську картку.

Орендна плата підлягає попередній сплаті до 05 числа розрахункового місяця, разово вноситься оплата за останній місяць оренди, як страховий внесок (пункт 2.2. договору).

Із змісту цих пунктів договору вбачається, що сторони погодили, що передача приміщення в оренду здійснюється за плату та визначили строк та спосіб здійснення оплати, проте фактичний розмір орендної плати у розділі 2 договору сторонами договору не визначено.

Позивач на обгрунтування позовних вимог стверджує, що договір оренди є неукладеним, оскільки сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з орендної плати.

Судом встановлено, що на зворотній стороні останнього аркушу договору оренди міститься розписка про прийняття оплати за дві місяці у розмірі 12 000 гривень. Оплата за перший (з 01.03.2022 р.) та останній місяць (том 1 а.с. 27).

Під час розгляду справи, обставина щодо вчинення відповідного застереження на тексті обопільно підписаного договору оренди була визнана як позивачем так і відповідачем.

Положеннями частини 1 статті 650 1 ЦК України передбачено, що сторони договору можуть погодити перелік запевнень, що надаються стороною або сторонами щодо обставин, які мають значення для укладення, виконання або припинення такого договору.

Відповідно до приписів частин 1-2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір оренди було укладено за сприяння агентства нерухомості. В оглядовому акті, складеному за участі позивачки зазначена адреса приміщення, що оглядалося та орендна плата приміщення у розмірі 6 000 гривень (т. 1 а.с. 28).

У позовній заяві, вимозі про повернення безпідставно отриманих коштів позивачка стверджувала, що відповідачем було отримано орендну плату за 2 місяці у розмірі 12 000 гривень, тобто визнавала факт передачі цих коштів в якості орендної плати за перший та останній місяць в загальній сумі 12 000 гривень.

Із прибуткового касового ордеру та витягу з книги доходів і витрат фізичної особи-підприємця Агаркова І.В., що містяться у матеріалах справи підтверджується отримання відповідачем від позивача 12 000 гривень за договором оренди приміщення та відображення цієї суми у складі доходу, отриманого відповідачем від здійснення господарської діяльності (т. 1 а.с. 130, 132).

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що хоча у розділі 2 договору фактичний розмір орендної плати сторонами не зазначений, розмір орендної плати сторонами було погоджено в сумі 6 000 гривень на місяць.

Як уже було зазначено, положеннями частини 2 статті 762 ЦК України врегульовано, що якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Із змісту наведеної норми вбачається, що Цивільним кодексом України існування договірних відносин з найму не ставиться в залежність від наявності у договорі умови, якою встановлено плату за користування майном, тому вказана умова договору є звичайною, а не є істотною.

За загальним правилом, визначеним у статті 632 ЦК України ціна не є істотною умовою договору навіть у разі, коли укладається оплатний договір. Умова про ціну є звичайною як така, що необхідна для будь-якого оплатного договору.

Звичайними умовами є умови, які передбачені актом цивільного законодавства. На відміну від істотних, вони не потребують узгодження сторонами, оскільки автоматично набирають чинності з моменту укладення договору. Тому відсутність у змісті договору звичайних умов не впливає на його укладеність та дійсність.

Таким чином, якщо плата за користування приміщенням не визначена сторонами у договорі, він не вважається неукладеним. При цьому розмір плати за користування визначається відповідно до загальних правил, закріплених у статті 632 ЦК України.

Суд вважає, що правова конструкція укладеності чи не укладеності договору має місце лише під час вчинення дій, пов`язаних з його укладенням та підписанням.

Твердження про неукладення договору є безпідставними, якщо сторонами або однією зі сторін вчинено дії на виконання договору.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

ЦК України, побудований на засадах свободи договору та передбачає лише одну істотну умову, без досягнення згоди щодо якої існування договору бути не може, - це предмет договору.

Наслідки відсутності у договорі істотних умов у ЦК України не встановлені. У свою чергу частина 8 статті 181 ГК України, якою було передбачено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) втратила чинність відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення залучення інвестицій та запровадження нових фінансових інструментів» № 738-IX від 19.06.2020 року.

З урахуванням викладеного, доводи позивача, що сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов та договір оренди є неукладеним відхиляються судом як безпідставні.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, на які посилається скаржник.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Для визначення зобов`язання таким, що виникло внаслідок набуття, збереження майна без достатньої підстави, вирішальне значення має не характер поведінки набувача (правомірна чи неправомірна) і не юридичні факти, на підставі яких виникає це зобов`язання (правочини, події або вчинки), а відсутність передбачених законом або правочином підстав для набуття або збереження майна.

Згідно з принципом, що ніхто не має права набувати майно за чужий рахунок без передбаченої законом або правочином підстави, який покладений у зміст статті 1212 ЦК України, безпідставність такого набуття робить його об`єктивно протиправним.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Безпідставне набуття майна може траплятися і у договірних відносинах, але це не змінює його недоговірної природи, оскільки відносини, які охоплюються статтею 1212 ЦК України, виникають за межами обов`язків за договором. Їхньою підставою є не договір, а інші юридичні факти - односторонні правочини, фактичні дії, юридичні вчинки тощо, які не складають зміст обов`язку сторони за договором.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої, другої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно (кошти).

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.

Судом встановлено, що відповідачем отримано кошти від позивача на виконання договору оренди приміщення в якості орендної плати за перший та останній місяць оренди.

Вказана обставина визнається сторонами та не спростована позивачем.

Направляючи відповідачу вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, позичка посилалася на порушення відповідачем умов договору, вказуючи, що відповідачем фактично не передано у користування об`єкт оренди та не складено акту приймання - передачі приміщення.

Водночас волевиявлення позивачки на відмову від цього договору або його розірвання зміст вказаної вимоги не містить.

Отже, отримання відповідачем від позивача грошових коштів в якості орендної плати за договором оренди приміщення, свідчить про те, що вони отримані в межах правової підстави - укладеного договору оренди приміщення, який на дату звернення позивача з позовом є чинним.

Доказів відмови від договору, розірвання договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять, отже правова підстава для отримання коштів не відпала.

Таким чином, набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, що виключає застосування статті 1212 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог за вказаною правовою підставою.

Під час розгляду справи позивач стверджував, що оскільки відповідачем не складено акт приймання - передачі та спірне приміщення фактично не передане позивачу, договір є таким, що не відбувся, що є підставою для стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів.

Положеннями статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 766 ЦК України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором:

1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою;

2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Зазначена правова норма є спеціальною, яка визначає спосіб захисту прав та інтересів орендаря у разі не передання майна наймачеві.

Положеннями статті 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб.

У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такі правові висновки є усталеними та викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, від 29.09.2021 у справі № 910/17079/19, від 16.09.2021 у справі № 922/3059/16, від 26.01.2021 у справі № 923/722/19, від 29.10.2020 у справі № 917/814/16, від 29.01.2020 у справі № 904/5265/18, від 28.01.2020 у справі № 912/653/19, від 06.11.2019 у справі № 909/51/19, від 25.06.2019 у справі № 5023/5836/12, від 19.06.2019 у справі № 910/19581/16, від 05.06.2019 у справі № 909/452/18, від 18.03.2019 у справі № 908/1165/17, від 06.12.2018 у справі № 902/1592/15.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (частини 1-2 статті 86 ГПК України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Дослідивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обгрунтованість позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 2481,00 гривень судового збору за подання позовної заяви та 20 000,00 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

При зверненні до суду позивачем згідно квитанції № 5М1Т-62ЕВ-АНМ9-ВС9Е від 11.07.2022 року сплачено судовий збір у розмірі 2481,00 гривень.

На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 гривень позивачем до позовної заяви додано копію договору про надання правової допомоги від 20.06.2022, копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 20.06.2022 та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 20.06.2022.

Відповідно до частини 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у сумі 2481,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 20 000,00 гривень покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 86, 123, 126, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Понесені позивачем судові витрати залишити за позивачем.

3. Згідно з приписами статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Відповідно до положень частини 1 статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

5. Копію судового рішення направити сторонам рекомендованим листом та засобами електронного зв`язку на відомі суду електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

Повний текст рішення складено та підписано 19 грудня 2022 р.

Суддя Шамшуріна М.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу, АДРЕСА_1; ІНФОРМАЦІЯ_1;

3 - відповідачу, АДРЕСА_2; АДРЕСА_3; ІНФОРМАЦІЯ_2