ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 грудня 2022 року Справа № 903/840/22

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/840/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ОІЛ» про стягнення 326345,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

20.10.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» надіслало позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ОІЛ» про стягнення 326345,40 грн., в т.ч.:155592,06 грн основна заборгованість, 88640,11 грн пеня, 71464,36 грн інфляційні втрати та 10648,87 грн 3% річних.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №1012/1 від 10.12.2021.

Позивач просить суд відповідно до ч.10 ст. 238 ГПК України при прийнятті рішення зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму боргу, яка буде існувати в період з 01.10.2022 року до моменту виконання судового рішення з урахуванням приписів законодавства України. Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду здійснювати нарахування 3% річних за порушення строків оплати за договором поставки №1012/1 від 10.12.2021 року за поставлений товар, з визначенням граничного строку нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення в частині стягнення простроченої заборгованості, яка буде існувати в цей період з урахуванням приписів законодавства України, починаючи з 01.10.2022 року за формулою: сума боргу помножити на 3% річних поділити на 100 поділити на 365 помножити на кількість днів прострочення дорівнює сума відсотків.

Ухвалою суду від 26.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрити провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвала суду від 26.10.2022 надіслана на електронну адресу відповідача, яка вказана в позовній заяві () та доставлена 26.10.2022 о 11:29 год.

16.11.2022 судом надіслано запит на електронну адресу відповідача, в якому суд просив повідомити до 18.11.2022, чи отримана відповідачем ухвала Господарського суду Волинської області від 26.10.2022.

Відповідь відповідача на адресу суду не надходила.

22.11.2022 ухвала суду від 26.10.2022 надіслана на юридичну адресу відповідача та отримана останнім 26.11.2022, що підтверджується витягом щодо відстеження пересилання поштових відправлень з офіційного сайту АТ "Укрпошта" № 479.

Строк для подання відзиву - до 12.12.2022 включно.

Відзив відповідача на адресу суду не надходив.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.

Разом з цим суд вважає, що дана обставина не є перешкодою для розгляду справи.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відсутність відзиву з відповідними вказівками на незгоду відповідача з будь-якою із обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позбавляє відповідача відповідно до ч.4 ст. 165 ГПК України заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як слідує з матеріалів справи, 10.12.2021 року між ТОВ «Суффле Агро Україна» (Постачальник) та ТОВ «ДС ОІЛ» (Покупець) укладено Договір поставки № 1012/1 (надалі - Договір, а.с.19-22).

Відповідно до п. 1.1. договору, Продавець зобов`язується поставити, а Покупець прийняти та своєчасно оплатити товар.

Найменування товару, ціна за одиницю, загальна ціна, порядок оплати та умови постачання вказано в Специфікації № 1 до Договору поставки № 1012/1 від 10.12.2021 (далі -Специфікація № 1, а.с.23).

Відповідно до п.п.2.1 - 2.5. договору, одиницею виміру товару є одна тонна, про що зазначається у накладній та специфікації на конкретну партію товару. Кількість товару, що передається у власність покупця в кожній конкретній партії вказується в накладних та в специфікаціях (Додатках до даного Договору), які є невід`ємними частинами цього Договору. Загальна кількість товару, що передається у власність покупця за даним Договором становить суму всіх накладних по кількості та підтверджується ними. Якість товару, що передається у власність покупця повинна відповідати вимогам діючих на Україні ДСТУ, параметрам, державним стандартам та всім якісним характеристикам для певного виду товару, встановлених чинним законодавством України.

Загальна вартість товару, що передається у власність покупця за даним Договором становить суму всіх накладних по вартості (п.3.2. договору).

У відповідності до п.3.3 договору, розрахунки між сторонами по даному Договору здійснюються у національній грошовій одиниці України (гривні), шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок вказаний постачальником.

Оплата вартості товару проводиться за прийняту вагу (п.3.6. договору).

Згідно п.4.3 договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту передачі товару та підписання уповноваженими представниками обох Сторін накладної на отримання товару (день отримання товару), Підписана покупцем видаткова накладна свідчить про погодження покупцем кількості та якості отриманого товару по такій накладній. З моменту передання Товару Покупцю, останній несе всі ризики випадкової втрати, пошкодження Товару.

Пунктом 5.1. договору сторони передбачили, що приймання-передача кожної партії товару здійснюється по кількості та якості у місці навантаження кожної партії товару згідно з встановленими вимогами про порядок приймання:

по кількості (відповідно до ваги або кількості, що зазначена у накладній).

по якості (згідно рецепта, що підтверджує склад Товару або згідно документа, що підтверджує якість Товару і відповідно до вимог діючих па Україні ДСТУ параметрів, державних стандартів та всіх якісних характеристик для певного виду товару, встановлених чинним законодавством України) і оформляється накладними.

Згідно п.5.2 договору, у разі невідповідності отриманої кількості товару, з кількістю, що зазначена у накладній, сторони складають акт приймання-передачі з вказаною фактичною і заліковою відправленою та фактичною і заліковою прийнятою кількістю товару (для зернових та олійних культур), в присутності представників обох Сторін, з обов`язковим завіренням цього акту їх підписами та печатками.

День навантаження на автотранспортні засоби покупця буде вважатися сторонами днем приймання-передачі кожної відповідної партії товару (п. 5.3 договору).

Згідно .7.1. договору, за невиконання або неналежне виконання умов даного Договору сторони несуть повну відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п.п.7.3-7.4. договору, у разі порушення строків оплати Товару більше ніж на 5 (п`ять) днів, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла протягом затримки оплати, та кожний день прострочення. Затримка з оплати Товару Покупцем тягне за собою пропорційну затримку строків відвантаження Товару.

У разі порушення строків поставки оплаченого Товару Постачадльник зобов`язаний сплатити Покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно поставленого Товару за весь час прострочення. Постачальник має право зупинити відпуск транспортного засобу із Товаром до моменту отримання оплати в розмірі 86% від вартості Товару.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками Сторін і діє до 31 грудня 2021 року чи до його розірвання у випадках та в порядку, передбачених цим Договором або чинним законодавством України, але в будь-якому випадку по повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Якщо за 30 Календарний днів до дати закінчення строку цього Договору жодна з Сторін письмово не повідомить іншу про бажання припинити дію Договору, то він вважається продовженим (пролонгованим) ще на один рік на таких самих умовах. Така пролонгація строку цього Договору можлива без обмеження терміну (п.п.9.1-9.2. договру).

Відповідно до умов Специфікації № 1 Позивач мав поставити Відповідачу 100 тонн ріпака +/-10%, за ціною 22 300,00 грн. з ПДВ/тонну, на умовах СРТ Волинська область, село Ясенівка, у строк до 31.01.2022.

Оплата товару мала бути здійснена наступним чином:

- 86% вартості товару після розвантаження автомобілю та надання скан копії видаткових накладних протягом 2 днів, у відповідності до реквізитів, зазначених у рахунку постачальника;

- 14% вартості товару протягом 1 дня, після реєстрації податкової накладної в ЄРПН та надання оригіналів документів.

На виконання вищевказаних умов Договору ТОВ «Суффле Агро Україна» здійснило поставку 98,53 тонн ріпака, загальною вартістю 2197218,59 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № від 27.01.2022 та товарно-транспортними накладними № 150711 від 25.01.2022 на поставку 24,160 тонн ріпаку; №150708 «1» від 25.01.2022 року на поставку 25,430 тонн ріпаку; № 150710 « 4» від 25.01.2022 року на поставку 25,180 тонн ріпаку; № 150709 від 25.01.2022 року на поставку 23,760 тонн ріпаку (а.с.26, 28-35).

Відповідач прийняв товар, жодних претензій стосовно кількості та якості не пред`являв, що підтверджується підписанням Реєстру № 1 від 27.01.2022 (а.с.27).

Відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару на загальну суму 2041626,53 грн., а саме (а.с.36):

-24.12.2021 - 875000,00 грн (Оплата за ріпак згідно рахунку № від 24.12.2021 до договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

-24.12.2021 - 59 210,53 грн. (Оплата за ріпак згідно рахунку № від 24.12.2021 до договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

- 11.02.2022 - 130789,47 грн. (Оплата за ріпак згідно рахунку № від 24.12.2021 до договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

-11.02.2022 - 249 210,53 грн. (Оплата за ріпак згідно рахунку № від 27.12.2021 до договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

- 23.08.2022 - 204 040,00 грн. (Оплата за ріпак згідно рахунку № від 27.12.2021 до договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

30.08.2022 - 123 376,00 грн. (Оплата за ріпак згідно договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

- 01.09.2022 - 300000,00 грн. (Оплата за ріпак згідно договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%);

- 12.09.2022 - 100 000,00 грн. (Оплата за ріпак згідно договору 1012/1 від 10.12.2021 у т.ч. ПДВ 14%).

Як вже зазначалося, строк оплати за Договором було поділено на дві частини, а саме 86% вартості товару після розвантаження автомобілю та надання скан копії видаткових накладних протягом 2 днів, а 14% вартості товару після реєстрації податкової накладної та надання оригіналів документів.

Щодо виникнення обов`язку оплати 86% вартості товару:

25.01.2022 товар за Договором було поставлено Відповідачу та прийнято ним (розвантажено), що підтверджується підписом представника Відповідача на товарно-транспортних накладних.

28.01.2022 електронним листом було направлено видаткову накладну № від 27.01.2022.

Таким чином, строк оплати 86% вартості товару, тобто 1889607,99 грн. по даному договору настав 31 січня 2022 року. Однак, станом на 31 січня 2022 року, Відповідачем було сплачено Позивачу лише 934 210,53 грн.

Отже, станом на 01.02.2022 року заборгованість Відповідача становила 955397,46 грн.

Пізніше, 11.02.2022 Відповідачем сплачено ще 380 000,00 грн. Отже, з 11.02.2022 року заборгованість Відповідача склала 575397,46 грн.

23.08.2022 Відповідачем сплачено ще 204040,00 грн. Отже, з 23.08.2022 заборгованість Відповідача склала 371 357,46 грн.

30.08.2022 Відповідачем сплачено ще 123 376,00 грн. Отже, з 30.08.2022 заборгованість Відповідача склала 247 981,46 грн.

01.09.2022 Відповідачем було сплачено ще 300000,00 грн. Отже, 01.09.2022 заборгованість Відповідача з оплати 86% вартості товару була погашена в повному обсязі.

Щодо виникнення обов`язку оплати 14% вартості товару.

Позивачем було зареєстровано в ЄРПН наступні податкові накладні:

-№1059 від 24.12.021 на суму 875000,00 грн.;

-№1058 від 24.12.2021 на суму 59210,53 грн.;

-№320 від 27.01.2022 на суму 2197218,59 грн.

Крім того, Позивачем було зареєстровано наступні розрахунки коригування кількісних та якісних показників:

- № 365 від 27.01.2022 року до ПН № 1058 від 24.12.2021 року;

-№ 366 від 27.01.2022 року до ПН№ 1059 від 24.12.2021 року;

- № 305 від 31.01.2022 року до ПН№ 1058 від 24.12.2021 року;

- № 306 від 31.01.2022 року до ПН № 1059 від 24.12.2021 року (а.с.37-58).

Оригінали документів щодо даної поставки були направлені Позивачем 26.08.2022 поштовим перевізником «Укрпошта» повторно разом з Досудовою вимогою та отримані 01.09.2022 (а.с.59-68).

Отже, станом на 02.09.2022 у Відповідача виник обов`язок сплатити 14% вартості товару за Договором, а саме 307610,60 грн.

01.09.2022 Відповідачем було сплачено 300000,00 грн., 247 981,46 грн. з яких погасили заборгованість з оплати 86% вартості товару. Отже, з 02.09.2022 року заборгованість Відповідача склала 255 592,06 грн.

Пізніше, 12.09.2022 Відповідачем було сплачено 100000,00 грн. Отже, з 12.09.2022 року заборгованість Відповідача склала 155592,06 грн.

Заборгованість відповідача за поставлений товар становить 155592,06 грн, підтверджена матеріалами справи, відповідачем неоспорена, підставна і підлягає до стягнення з відповідача, оскільки в силу ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Відповідно до ст. 144 ГК України, ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу ст.538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 1 ст. 549 ЦК України). Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Несвоєчасне проведення відповідачем належних розрахунків з позивачем, існування заборгованості по оплаті стало підставою для нарахування пені за прострочку виконання грошових зобов`язань та звернення до суду із позовом про стягнення нарахованих сум.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з приписами ст. 216-218 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 10648,87 грн. - 3% річних, 71464,36 грн. інфляційних втрат та пеню в розмірі 88640,11 грн. відповідно до п.7.3 договору(а.с.8-11).

Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості по пені, відсотках та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача:

- 10648,87 грн. - 3% річних за період з 01.02.2022 по 30.09.2022;

- 71457,70 грн. - інфляційних втрат за період лютий 2022 по травень 2022;

- 88640,11 грн. - пені за період з 07.02.2022 по 06.08.2022.

В нарахуванні 6,66 грн. інфляційних витрат слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Відповідачем не надано жодного доказу на спростування заявленого боргу.

Контррозрахунку нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені відповідачем не подано.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 326338,74 грн. заборгованості, в т.ч. 155592,06 грн. основний борг, 71457,70 грн. інфляційні втрати, 10648,87 грн. 3% річних та 88640,11 грн. пеня. Врешті позову відмовити.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору пропорційно до суми задоволених вимог в сумі 4895,10 грн. (326338,74 грн. х 4895,19 грн. / 326345,40 грн.) відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Частиною 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Відповідно до частин 11, 12 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі.

До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Зазначаючи в тексті судового рішення про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд лише використовує своє право на вчинення дій встановлене ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства України, суд вважає можливим зазначити в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДС ОІЛ» (село Немир, Рожищенський район, Волинська область, 45122, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Суффле Агро Україна» (вулиця Богдана Хмельницького,43, село Крупець, Шепетівський район, Хмельницька область, 30068, ) 326338,74 грн. (триста двадцять шість тисяч триста тридцять вісім гривень 74 коп.) заборгованості, в т.ч.^ 155592,06 грн. основний борг, 71457,70 грн. інфляційні втрати, 10648,87 грн. 3% річних та 88640,11грн. пеня, а також 4895,10 грн. (чотири тисячі вісімсот дев`яносто п`ять гривень 10 коп.) витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду здійснювати нарахування 3% річних за порушення строків оплати за договором поставки № 1012/1 від 10.12.2021 року за поставлений товар, з визначенням граничного строку нарахування відсотків до моменту виконання судового рішення в частині стягнення простроченої заборгованості, яка буде існувати в цей період з урахуванням приписів законодавства України, починаючи з 01.10.2022 року за формулою: сума боргу помножити на 3% річних поділити на 100, поділити на 365 та помножити на кількість днів прострочення дорівнює сума відсотків.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя І. О. Гарбар