УХВАЛА

14 грудня 2022 року

м. Київ

cправа №917/1660/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Стратієнко Л.В.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників учасників справи:

позивача - Антофій М.О.,

відповідача -не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 (головуючий суддя - Медуниця О.Є., судді: Істоміна О.А., Попков Д.О.) та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.12.2021 (суддя Ціленко В.А.)

у cправі №917/1660/21

за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал"

до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго"

про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1.Комунальне підприємство Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі - КП ПОР "Полтававодоканал") звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (далі - АТ "Полтаваобленерго") про визнання недійсним одностороннього правочину, укладеного за заявою АТ "Полтаваобленерго" від 20.10.2021 №10-72/22332 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

1.2.Позовні вимоги обґрунтовані вчиненням відповідачем зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою від 20.10.2021 №10-72/22332 всупереч положенням Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", відповідно до частини другої статті 7 якого нараховані на заборгованість, погашення якої здійснено до 01.06.2021, додаткові нарахування у вигляді неустойки, річних, інфляційних підлягають списанню. Оскільки основний борг за рішенням Господарського суду Полтавської області від 07.06.2011 у справі №18/1407/11 погашений в процесі виконавчого провадження до 01.06.2021, позивач вважає, що заборгованість перед АТ "Полтаваобленерго" на суму 890982,01 грн в частині боргу за інфляційні збитки не може бути предметом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки підпадає під дію вказаного Закону та підлягає списанню.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.22.10.2021 АТ "Полтаваобленерго" надіслало на адресу КП ПОР "Полтававодоканал" заяву від 20.10.2021 №10-72/22332 про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій зазначено наступне:

За наказом Господарського суду Полтавської області у справі №18/1407/11 КП ПОР "Полтававодоканал" має сплатити на користь АТ "Полтаваобленерго" 23509030,25 грн, з яких 20122749,60 грн борг за використану активну електроенергію, 185152,02грн борг за використану реактивну електроенергію, 1652647,92 грн інфляційні збитки за активну електроенергію, 451178,91грн три проценти річних від простроченої суми за активну електроенергію,17417,45грн інфляційні збитки за перетоки реактивної електроенергії, 4537,53грн три проценти річних за перетоки реактивної електроенергії, 1234762,84грн пені, 25500грн витрат по сплаті держмита, 236 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Станом на 08.10.2021 залишок заборгованості КП ПОР "Полтававодоканал" складає:

- 4537,53 грн три проценти річних за перетоки реактивної електроенергії,

-1652647,92 грн інфляційні збитки за активну електроенергію,

-17417,45 грн інфляційні збитки за перетоки реактивної електроенергії,

-1172891,65 грн пеня,

-25500 грн витрати по сплаті держмита,

-236 грн витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Загальний залишок заборгованості станом на 08.10.2021 у справі №18/140711 складає 2873230,55 грн.

АТ "Полтаваобленерго" має заборгованість перед КП ПОР "Полтававодоканал" на загальну суму 891982,01 грн (878814,78 грн безпідставно отримані кошти та 13167,23 грн судовий збір) на підставі рішення Господарського суду Полтавської області від 26.05.2021 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 29.09.2021 у справі 917/131/21.

На підставі статті 601 Цивільного кодексу України АТ "Полтаваобленерго" повідомило КП ПОР "Полтававодоканал" про зарахування наступних зустрічних однорідних вимог:

- позивача перед відповідачем на суму 891982,01 грн в частині інфляційних збитків за активну електроенергію, що виникли на підставі наказу Господарського суду Полтавської області, виданому 12.07.2011 у справі №18/1407/11;

- відповідача перед позивачем на суму 891982,01 грн за рішенням Господарського суду Полтавської області у справі №917/131/21.

2.2.В подальшому АТ "Полтаваобленерго" надіслало на адресу КП ПОР "Полтававодоканал" заяву від 08.11.2021 №10-72/24160 "Про виправлення описки і суми в заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог", в якій зазначило, що при оформленні заяви було допущено технічну описку, а саме вказано заборгованість АТ "Полтаваобленерго" перед КП ПОР "Полтававодоканал" 878814,78 грн безпідставно отриманих коштів замість 877814,78 грн, внаслідок чого загальна сума обрахована з помилкою, а тому правильною буде сума зарахування 890982,01 грн.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд Полтавської області рішенням від 28.12.2021 у справі №917/1660/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2022, позов задовольнив; визнав недійсним правочин - заяву АТ "Полтаваобленерго" від 20.10.2021 №10-72/22332 про зарахування зустрічних однорідних вимог.

3.2.Судові рішення мотивовані тим, що АТ "Полтаваобленерго" незаконно включило до предмету зарахування зустрічних однорідних вимог 891982,01 грн інфляційних втрат, оскільки вказана сума нарахувань підпадає під регулювання статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" та підлягає списанню.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування

4.1.АТ "Полтаваобленерго" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій скаржник просить скасувати постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 (скаржником зазначено 03.10.2022) та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.12.2021 у справі №917/1660/21, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

4.2.Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження вищезазначених судових рішень, скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 15.08.2019 у справі №910/21683/17 (скаржником вказано №910/21683/13), від 30.10.2018 у справі №914/3217/16, від 16.02.2021 у справі №917/1936/19, від 22.01.2021 у справі №910/11116/19, щодо застосування статті 203 Господарського кодексу України та статей 202, 601, 602 Цивільного кодексу України. Також скаржником зазначено, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, ця справа становить значний суспільний інтерес (підпункти "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).

4.3.Скаржник стверджує про ненадання позивачем доказів закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 07.06.2011 у справі №18/1407/11 у зв`язку зі списанням неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на суму основного боргу, що спростовує доводи про наявність спору щодо зобов`язань по спірному правочину, а також доказів, що заборгованість, яка є предметом спірного правочину (обсяг неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, що підлягає стягненню на підставі рішення суду №18/1407/11, включена до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

4.4.Відтак скаржник вважає, що зарахування AT "Полтаваобленерго" зустрічних вимог було здійснено у рамках та з дотриманням чинного законодавства України, а доводи позивача про те, що припинення зобов`язання між позивачем та відповідачем шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому не можуть бути покладені в основу судових рішень.

4.5.На переконання скаржника, суди обох інстанцій при ухваленні судових рішень у справі не здійснили правильну правову кваліфікацію правовідносин сторін і, як наслідок, не застосували норму права, яка регулює правовідносини.

4.6.Крім цього, розглянувши справу та прийнявши до уваги лише позицію позивача, не надавши належної оцінки доводам відповідача, суд апеляційної інстанції порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та принцип змагальності.

4.7.КП ПОР "Полтававодоканал" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.

4.8.За твердженнями позивача, заборгованість КП ПОР "Полтававодоканал" перед AT "Полтаваобленерго" на суму 890982,01 грн в частині боргу за інфляційні збитки за активну електроенергію, що виникли на підставі наказу Господарського суду Полтавської області, виданому 12.07.2011 у справі №18/1407/11 та є предметом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою від 20.10.2021 №10-72/22332 підпадає під дію Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення", тобто підлягає списанню відповідно до положень частини другої статті 7 цього Закону, а тому не є безспірною. При цьому однією з важливих умов для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань.

4.9.Відтак позивач вважає, що вчинення відповідачем заяви від 20.10.2021 №10-72/22332 про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить положенням зазначеного Закону, що й було законно та обґрунтовано встановлено судами попередніх інстанцій.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України).

5.2.Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.3.Отже, відповідно до положень наведених норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.4.У постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду з поміж іншого, дійшла висновків, що процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

5.5.Відмінність предмета розгляду у справі, що переглядається судом, та у постанові Верховного Суду, на яку посилається скаржник, однаково як і не подібність правовідносин у таких справах за будь-яким іншим із зазначених вище критеріїв, не дає підстав для касаційного оскарження в розумінні пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

5.6.Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції зазначає таке.

5.7.Постановою від 30.10.2018 у справі №914/3217/16 Велика Палата Верховного Суду змінила постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції щодо визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині зазначені судові рішення залишила без змін. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спірний правочин суперечить актам чинного законодавства, оскільки зобов`язання сторін за договорами кредитної лінії та договором банківського вкладу (депозиту) підлягають виконанню в різних валютах - євро та доларах США, такі вимоги не можна вважати однорідними, а їх зарахування не відповідає статті 601 Цивільного кодексу України.

5.8.Постановою від 15.08.2019 у справі №910/21683/17 Верховний Суд скасував ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі та постанову суду апеляційної інстанції, передавши справу в зазначеній частині для подальшого розгляду до суду першої інстанції, оскільки суди не дослідили наявність усіх необхідних умов для здійснення зарахування на підставі статті 601 Цивільного кодексу України та не надали належної оцінки доводам про те, що на момент направлення відповідної заяви позивач уже здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог, а відповідач вжив заходи щодо оскарження такого зарахування, тому вважати безспірними та прозорими вимоги відповідача є неможливим.

5.9.У вказаних постановах Верховний Суд враховував, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої із наведених умов виключає проведення зарахування у добровільному порядку

5.10.Постановою від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду залишила без змін постанову апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував того, що сума заборгованості кожної зі сторін за договором на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у спірній заяві про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, не надав доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважала, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безспірність заборгованості.

5.11.При цьому, об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду уточнила висновки щодо застосування норм права (статей 601, 602 Цивільного кодексу України), зокрема викладені в постанові від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, та зазначила, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

5.12.Таким чином, наведені у касаційній скарзі судові рішення Верховного Суду містять висновки про те, що однією із важливих умов зарахування зустрічних однорідних вимог є їх безспірність, а саме відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.

5.13.Саме про неврахування зазначеного висновку судами першої та апеляційної інстанції під час вирішення спору у справі №917/1660/21 зазначає скаржник у своїй касаційній скарзі.

5.14.Водночас у даній справі суди виходили з того, що заборгованість КП ПОР "Полтававодоканал" перед АТ "Полтаваобленерго" з інфляційних нарахувань в сумі 890982,01 грн (за прострочення виконання зобов`язань по сплаті за активну електричну енергію), що виникла на підставі рішення від 07.06.2011 у справі №18/1407/11, та є предметом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою АТ "Полтаваобленерго", підпадає під нормативне регулювання Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" та підлягає списаною відповідно до частини другої статті 7 цього Закону з часу набрання цим законом чинності.

5.15.Правовідносини у справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, а саме від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 30.10.2018 у справі №914/3217/16, від 22.01.2021 у справі №910/11116/19, не є релевантними правовідносинам сторін спору у цій справі, а, відповідно, правові висновки, які суди зробили у цій справі щодо невідповідності заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог нормам Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених постановах.

5.16.Відтак, наведені постанови Верховного Суду прийняті хоча й за правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце в цій справі (визнання недійсним одностороннього правочину), але за іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у них доказів), ніж у справі, що розглядається, та за іншого правового регулювання. Тобто зазначені у касаційній скарзі справи і ця справа, що розглядається, є відмінними за обставинами та істотними правовими ознаками, що свідчить про неподібність правовідносин у них.

5.17.У постанові від 16.02.2021 у справі №917/1936/19, про неврахування викладених висновків в якій також зазначає скаржник, передаючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд зауважив, що при новому розгляді справи суду необхідно належним чином дослідити питання, чи поширюється дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на правовідносини сторін у даній справі, та з`ясувати чи не підлягає списанню сума пені, зазначена у заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до положень частини 2 статті 7 вказаного Закону, вирішити питання про можливість зарахування заборгованості на стадії зупинення відповідного виконавчого провадження/зупинення відповідних виконавчих дій на підставі зазначеного Закону, та з урахуванням встановлених обставин дійти вичерпного висновку про наявність або відсутність підстав для визнання спірної заяви недійсною. Тобто в даній постанові Верховний Суд зробив ключову вказівку, яку слід виконати судам при новому розгляді справи, втім правового висновку щодо застосування у спірних правовідносинах процитованої ним норми Закону не викладав. При цьому колегія суддів Верховного Суду звернула увагу на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17, згідно з якими суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Отже, Верховний Суд зазначив наведену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, враховуючи, що сторони і, відповідно, суди не посилались в обґрунтування спірних правовідносин на норми Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", що свідчить, що Верховний Суд приймав постанову у правовідносинах, які на час її прийняття не були подібними за правовою кваліфікацією до правовідносин у цій справі, що розглядається.

5.18.З огляду на викладене вище, оскільки в наведених скаржником постановах Верховного Суду від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 30.10.2018 у справі №914/3217/16, від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 та від 16.02.2021 у справі №917/1936/19 спірні відносини не були врегульовані Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді як правовідносини у справі №917/1660/21 за висновком судів унормовані положеннями цього Закону, чим й була обґрунтована відмова у задоволенні позову у справі, колегія суддів вважає, що правовідносини у справах №910/21683/17, №914/3217/16, №910/11116/19, №917/1936/19 та у цій справі №917/1660/21 не є подібними.

5.19.Звідси висновок, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.20.При цьому колегія суддів зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

5.21.Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

5.22.У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

5.23.До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

5.24.Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

5.25.Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

5.26.Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

5.27.При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

5.28.Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п. 24, Series A №32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява № 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).

5.29.У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

5.30.Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №910/4647/18).

6.Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1.Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 296 ГПК України).

6.2.Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-яких інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 287 ГПК України, скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.12.2021 у cправі №917/1660/21.

7. Судові витрати

7.1.У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.12.2021 у cправі №917/1660/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

Л.В. Стратієнко