ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2022 р.м. ХарківСправа № 922/1723/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (вул.Надії, б.15-А, смт.Пісочин, Харківський район, Харківська обл., 62416, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (проспект Ново-Баварський, б.118, м.Харків, 61020, )
про стягнення коштів
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

30.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон", в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" суму грошових коштів у розмірі 88 894,33 грн., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 2 481,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №23/12-20/1 від 23.12.2020 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.10.2022 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" про стягнення коштів до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/1723/22. Вирішено розгляд справи №922/1723/22 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов (ст.251 ГПК України), строк 15 днів з дня отримання цієї ухвали для подання клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.7 ст.252 ГПК України) та строк 5 днів на подання до суду заперечень на відповідь позивача на відзив з дня його отримання, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Позивачу встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання (ст.251 ГПК України) та строк 5 днів з дня отримання відзиву на подання до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (ч.7 ст.252 ГПК України). Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не подання позивачем відповіді на відзив та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання сторонами клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України. Повідомлено учасників справи, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази, висновки експертів, можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою на офіційну адресу суду або дистанційними засобами зв`язку. Зазначено, що учасникам справи необхідно письмово повідомити суд про оптимальний для них спосіб отримання інформації щодо розгляду справи.

В той же день, для надання можливості відповідачу скористатися своїми процесуальними правами відповідно до ст.251, ст.252 та ст.167 Господарського процесуального кодексу України, суд, з використанням установи поштового зв`язку АТ "Укрпошта", направив на адресу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (проспект Ново-Баварський, б.118, м. Харків, 61020) вище зазначену ухвалу суду про відкриття провадження по справі №922/1723/22 від 03.10.2022 рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Однак, вказану судову кореспонденцію 18.11.2022 повернуто на адресу суду з відміткою пошти в довідці ф.20: "за закінченням терміну зберігання".

Зазначення АТ "Укрпошта" причини повернення неврученою ухвали суду про відкриття провадження з відміткою "за закінченням терміну зберігання" не свідчить про вчинення судом всіх заходів з метою належного повідомлення сторін, зокрема, відповідача, про розгляд даної справи.

Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі, реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються у справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення (відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №909/595/21).

21.11.2022 ухвалу суду про відкриття провадження по справі №922/1723/22 від 03.10.2022 було повторно направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" - проспект Ново-Баварський, б.118, м. Харків, 61020, яка збігається із адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як адреса місцезнаходження. Зазначена адреса також вказана позивачем в позовній заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначену судову кореспонденцію було повернуто на адресу суду без доказів вручення із зазначенням пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Судом 23.12.2022 було повторно перевірено відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо місцезнаходження відповідача та встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" свого місцезнаходження не змінено, і його офіційною адресою станом на 12.12.2022 є проспект Ново-Баварський, б.118, м. Харків.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до ч.6 ст.242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Інформації ж про іншу адресу відповідача у суду немає.

Сам лише факт неотримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки зумовлений не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року у справі №904/9904/17).

Разом з цим, як було встановлено судом, у відповідності до інформації з КП Діловодство спеціалізованого суду, відповідач зареєстрований в системі "Електронний Суд", а отже ухвалу суду від 03.10.2022 ним було отримано автоматично.

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд даної справи.

Водночас, відповідач своїм правом наданим відповідно до ст.251 ГПК України не скористався, відзив на позов не надав.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 №133/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Законом України №2212-ІХ від 21.04.2022 затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 22.05.2022 №2263-ІХ затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ Про затвердження Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України Про правовий режим воєнного стану правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ст.26 Закону України Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критерій розумності строку розгляду справи визначений у листі Верховного Суду України від 25 січня 2006 року №1-5/45 "Щодо перевищення розумних строків розгляду справ", в якому зазначено, що критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторного направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії"). Таким чином, у кожній справі постає питання оцінки, що залежатиме від конкретних обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02 травня 2013 року, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15 березня 2012 року).

У статті 6 Конвенції закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі Ашингдейн проти Великої Британії).

При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Харкові, де розташований Господарський суд Харківської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу.

Водночас, у місті Харкові періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.

З огляду на запровадження на території України воєнного стану, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля належного повідомлення відповідача про відкриття провадження у цій справі та забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, а також враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого статтею 248 ГПК України.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Таким чином, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Проте, станом на 23.12.2022 від відповідача будь-яких заяв чи пояснень по суті спору не надходило.

Приймаючи до уваги належне повідомлення сторін про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про її розгляд за наявними матеріалами.

Згідно з ч.4 ст.240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

23.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (покупець) було укладено договір поставки №23/12-20/1 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. договору, постачальник зобов`язується протягом терміну дії цього Договору постачати у власність покупця нафтопродукти (надалі - товар), а покупець зобов`язується приймати у власність та оплачувати товар згідно з умовами цього Договору.

Право власності на поставлений товар переходить до покупця в момент підписання товарної та/або видаткової накладної уповноваженою особою покупця (п.1.2.Договору).

Асортимент, кількість, вартість поставки кожної окремої партії товару відображаються у видаткових накладних на відвантаження товару (п.1.3.Договору).

Згідно з п.2.1. Договору ціна товару є вільною договірною та встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення її у рахунках-фактурах, видаткових накладних та податкових накладних, фактичне отримання товару покупцем означає що він погоджується із ціною встановленою постачальником.

Ціна товару формується у національній валюті України (п.2.2.Договору).

Загальна сума договору складається із вартості окремих партій товару (вартість кожної окремої партії відображена у рахунку-фактурі, видаткових накладній та податкових накладних) на кожну окрему партію товару (п.2.3.Договору).

Постачальник передає товар покупцеві на умовах «ІНКОТЕРМС-2010» ЕХW - нафтобаза постачальника (самовивіз) або СРТ- термінал покупця (доставлено у місце вказане покупцем), не пізніше ніж на 3-й робочій день з моменту отримання попередньої оплати за товар, у разі попередньої оплати за товар. Доставка здійснюється в межах митної території України.

Право власності на кожну партію товару переходить до покупця з моменту фактичної передачі товару за товарною та/або видатковою накладною. Передача товару здійснюється на підставі довіреності покупця на отримання товару або печатки та підпису директора на товарної та/або видаткової накладної (п.3.2.Договору).

Згідно з п.4.1 Договору за взаємною згодою сторін товар може поставлятись як на умовах попередньої оплати за товар, так і з відстроченням розрахунків. У разі відстрочення розрахунків день сплати за поставлений товар наступає на сьомий робочий день з дня поставки товару.

Днем повного розрахунку вважається день, в який сума, що підлягає оплаті зарахована на поточний рахунок постачальника (п.4.2.Договору).

Підставою для розрахунків є факсова копія рахунку-фактури або оригінал рахунку - фактури. У будь - якому випадку, фактичне отримання покупцем партії товару є доказом того що він погоджується із ціною встановленою постачальником на цю партію товару (п.4.3.Договору).

Отримання товару покупцем за товарною та/або видатковою накладною є доказом того, що він одночасно отримав вимогу про оплату поставленого товару у строки передбачені цим Договором (п.4.4.Договору).

Покупець перераховує постачальнику кошти на поточний рахунок постачальника (п.4.5.Договору).

У випадку наявності грошової заборгованості постачальнику, кошти від покупця незалежно від призначення платежу зазначеному у платіжному дорученні, зараховуються у наступній черговості: пеня, штрафні санкції передбачені договором, втрачена вигода, основна сума боргу.

Згідно з п.5.4. Договору покупець зобов`язаний прийняти та оплатити прийнятий товар згідно з умовами цього Договору.

За порушення умов договору щодо строків оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості недосплаченої партії товару за кожен день прострочення поставки та штраф у розмірі 5 % від суми простроченого зобов`язання по оплаті товару (п.6.3.Договору).

За кожен день прострочення зобов`язання по оплаті товарів покупець сплачує постачальнику 36% (тридцять шість відсотків) річних за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення оплати, які нараховуються та сплачуються незалежно від встановлених у Договорі штрафних санкцій (п.6.4.Договору).

У разі якщо покупець прострочив грошове зобов`язання він зобов`язаний сплатити постачальнику суму боргу із урахуванням індексу інфляції та проценти за користування чужими грошима у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.6.6.Договору).

У разі невиконання однією із сторін обов`язків за цим Договором, сторони домовились не застосовувати засоби досудового врегулювання, а вирішувати спір у господарському суду згідно чинного законодавства України (п.8.2.Договору).

Як свідчать матеріали справи, відповідач звернувся до позивача із заявкою на відвантаження пального (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 505 л.

На підставі вказаної заявки позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №929 від 19.08.2021 товару (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 505 л на суму 61 352,46 грн. (разом з ПДВ).

20.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (покупець) було укладено додаткову угоду № 23/12-20/1_УН00-001106 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 (надалі - Додаткова угода №1).

Згідно з п.1. Додаткової угоди №1 постачальник зобов`язаний передати у власність покупця, на умовах СРТ, у редакції "Инкотермс" 2010р., а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити нафтопродукти (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )), у подальшому - продукція, у кількості та асортименті 2 505 л на загальну суму у розмірі 61 352,46 грн. (разом з ПДВ).

Покупець зобов`язаний сплатити 100% передплату за товар у розмірі, вказаному цією додатковою угодою (п.2.Додаткової угоди №1).

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (п.3.Додаткової угоди №1).

Умови і порядок надання товару, відповідальність сторін та інші умови визначаються у відповідності із Договором (п.4.Додаткової угоди №1).

Сторони заявляють і гарантують, що постачальник бажає надати, а покупець бажає прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами даної Угоди, без жодного змушування з будь-якої сторони, чи постачальника, чи покупця, або третьої особи; обидві сторони є незалежними юридично і фізично (п.5.Додаткової угоди №1).

Згідно з видатковою накладною від 20.08.2021 №1106 та товарно-транспортною накладною від 20.08.2021 №УН00-001106 позивач 20.08.2021 поставив відповідачу товар (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 505 л на суму у розмірі 61 352,46 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 10 225,41 грн.).

Також, як свідчать матеріали справи, відповідач звернувся до позивача із заявкою на відвантаження пального (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 455 л.

На підставі вказаної заявки позивач виставив відповідачу рахунок на оплату №1059 від 16.09.2021 товару (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 455 л на суму 63 339,00 грн. (разом з ПДВ).

17.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (покупець) було укладено додаткову угоду № 23/12-20/1_УН00-001284 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 (надалі - Додаткова угода №2).

Згідно з п.1 Додаткової угоди №2 постачальник зобов`язаний передати у власність покупця, на умовах СРТ, у редакції "Инкотермс" 2010р., а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити нафтопродукти (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )), у подальшому -продукція, у кількості та асортименті 2 455 л на загальну суму 63 339,00 грн. (разом з ПДВ).

Покупець зобов`язаний сплатити 100% передплату за товар у розмірі, вказаному цією додатковою угодою (п.2.Додаткової угоди №2).

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (п.3.Додаткової угоди №2).

Умови і порядок надання товару, відповідальність сторін та інші умови визначаються у відповідності із Договором (п.4.Додаткової угоди №2).

Сторони заявляють і гарантують, що постачальник бажає надати, а покупець бажає прийняти та оплатити товар у відповідності з умовами даної Угоди, без жодного змушування з будь-якої сторони, чи постачальника, чи покупця, або третьої особи; обидві сторони є незалежними юридично і фізично (п.5.Додаткової угоди №2).

Згідно з видатковою накладною від 17.09.2021 №1284 та товарно-транспортною накладною від 17.09.2021 №УН00-001284 позивач 17.09.2021 поставив відповідачу товар (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 455 л на суму у розмірі 63 339,00 грн. (в т.ч. ПДВ у розмірі 10 556,50 грн.).

Як стверджує позивач, ним згідно з видатковою накладною від 17.09.2021 №1284 та товарно-транспортною накладною від 17.09.2021 №УН00-001284, а також згідно з видатковою накладною від 20.08.2021 №1106 та товарно-транспортною накладною від 20.08.2021 №УН00-001106 без отримання авансового платежу було поставлено на адресу відповідача паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО на загальну суму 124 691,46 грн. Однак станом на даний час відповідач не здійснив розрахунку з позивачем за поставлений товар в повному обсязі, а саме:

- відповідачем не здійснено взагалі розрахунку за поставлений товар на суму 63 339,00 грн. згідно видаткової накладної від 17.09.2021 №1284 та товарно-транспортної накладної від 17.09.2021 №УН00-001284 ;

- за поставлений товар на суму 61 352,45 грн. згідно видаткової накладної від 20.08.2021 №1106 та товарно-транспортної накладної від 20.08.2021 №УН00-001106 відповідачем здійснено розрахунок 14.09.2021 у сумі 55 450,46 грн. згідно платіжного доручення №4819 тобто з запізненням 25 календарних днів, а також здійснено розрахунок 17.09.2021 згідно платіжного доручення №4852 на решту заборгованості у сумі 5902,00 грн. тобто з запізненням 28 календарних днів.

Копії вказаних платіжних доручень наявні в матеріалах справи.

Як стверджує позивач, відповідач до цього часу існуючу заборгованість за Договором перед позивачем не погасив, у з в`язку із чим останній змушений звернутися з цим позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.265 ГК України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Як було встановлено судом, 23.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (покупець) було укладено договір поставки №23/12-20/1 відповідно до п.1.1. якого, постачальник зобов`язується протягом терміну дії цього Договору постачати у власність покупця нафтопродукти, а покупець зобов`язується приймати у власність та оплачувати товар згідно з умовами цього Договору.

Асортимент, кількість, вартість поставки кожної окремої партії товару відображаються у видаткових накладних на відвантаження товару (п.1.3.Договору).

Згідно з п.1. Додаткової угоди № 23/12-20/1_УН00-001106 від 20.08.2021 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 постачальник зобов`язаний передати у власність покупця, на умовах СРТ, у редакції "Инкотермс" 2010р., а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити нафтопродукти (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) кількості 2 505 л на загальну суму у розмірі 61 352,46 грн.

Згідно з п.1 Додаткової угоди № 23/12-20/1_УН00-001284 від 17.09.2021 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 постачальник зобов`язаний передати у власність покупця, на умовах СРТ, у редакції "Инкотермс" 2010р., а покупець зобов`язаний прийняти та оплатити нафтопродукти (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) у кількості 2 455 л на загальну суму 63 339,00 грн.

Загальна сума товару за вказаними накладними становить 124 691,46 грн.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.2 ст.692 ЦК України).

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили, що за взаємною згодою сторін товар може поставлятись як на умовах попередньої оплати за товар, так і з відстроченням розрахунків. У разі відстрочення розрахунків день сплати за поставлений товар наступає на сьомий робочий день з дня поставки товару.

Відповідно до п.2 Додаткової угоди № 23/12-20/1_УН00-001106 від 20.08.2021 та п.2 Додаткової угоди № 23/12-20/1_УН00-001284 від 17.09.2021 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 сторони погодили, що покупець зобов`язаний сплатити 100% передплату за товар у розмірі, вказаному у відповідних додаткових угодах.

Доказів здійснення відповідачем 100% передплату за товар у розмірі, вказаному у Додаткових угодах №23/12-20/1_УН00-001106 від 20.08.2021 та №23/12-20/1_УН00-001284 від 17.09.2021 до договору поставки нафтопродуктів №23/12-20/1 матеріали справи не містять.

При цьому, як свідчать матеріали страви, позивач передав відповідачу у власність товар (паливо дизельне ДП-Л-ЄВРО 5 - ВО (УКТЗЕД )) згідно з:

- видатковою накладною від 20.08.2021 №1106 та товарно-транспортною накладною від 20.08.2021 №УН00-001106 у кількості 2 505 л на загальну суму у розмірі 61 352,46 грн.;

- видатковою накладною від 17.09.2021 №1284 та товарно-транспортною накладною від 17.09.2021 №УН00-001284 позивач 17.09.2021 у кількості 2 455 л на загальну суму у розмірі 63 339,00 грн.

Вказані накладні підписано уповноваженими представниками сторін та засвідчено печатками підприємств без жодних зауважень чи заперечень.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, відповідачем здійснено розрахунки за поставлений товар на суму 61352,45 грн. згідно видаткової накладної від 20.08.2021 №1106 та товарно-транспортної накладної від 20.08.2021 №УН00-001106 14.09.2021 у сумі 55 450,46 грн. згідно платіжного доручення №4819 від 14.09.2021 та 17.09.2021 згідно платіжного доручення №4852 від 17.09.2021 на решту заборгованості у сумі 5 902,00 грн.

Розрахунок за поставлений товар на суму 63 339,00 грн. згідно видаткової накладної від 17.09.2021 №1284 та товарно-транспортної накладної від 17.09.2021 №УН00-001284 відповідачем не здійснено взагалі.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

У відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували наявність перед позивачем заборгованості з оплати за товар отриманий за видатковою накладною від 17.09.2021 №1284 на суму у розмірі 63 339,00 грн., керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред`явлено позов про стягнення суми боргу з відповідача у розмірі 63 339,00 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Разом з цим, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 5 733,43 грн. та штраф у розмірі 3 166,95 грн. за прострочення оплати за поставлений товар згідно видаткової накладної від 17.09.2021 №1284, а також пеню у розмірі 687,30 грн. та штраф у розмірі 3 067,62 грн. за прострочення оплати за поставлений товар згідно видаткової накладної від 20.08.2021 №1106 на підставі п.6.3 Договору.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Разом з тим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

Відповідальність у вигляді пені та штрафу передбачена пунктом 6.3. Договору.

Так, сторони погодили, що за порушення умов договору щодо строків оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості недосплаченої партії товару за кожен день прострочення поставки та штраф у розмірі 5 % від суми простроченого зобов`язання по оплаті товару.

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Верховний Суд у постанову по справі №917/194/18 від 02.04.2019 вказав, що одночасне стягнення зі сторони, яка порушила господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції, оскільки вони є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки штрафу та пені судом встановлено, що відповідні розрахунки позивачем здійснено арифметично вірно, а тому суд задовольняє позов у цій частині.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 36% річних за прострочення оплати за поставлений товар згідно видаткової накладної від 17.09.2021 №1284 у розмірі 11 369,77 грн. та за поставлений товар згідно видаткової накладної від 20.08.2021 №1106 у розмірі 1 530,26 грн. за користування чужими грошовими коштами згідно з п.6.4.Договору.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Змістом ч.2 ст.536, ч.2 ст.625 та ст.627 ЦК України законодавцем не обмежено права сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими коштами.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року по справі №3-1462гс16 підкреслив, що платежі встановлені ст.625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також Верховний Суд України відмітив, що ст.617 ЦК України встановлені загальні підстави звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання.

Отже, Верховний Суд України розв`язуючи спір застосовує принцип права щодо пріоритету спеціальної норми над загальною.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 3-1195гс16.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи №924/532/19 досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних, де визначив, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17, від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Пунктом 6.4. Договору сторони на власний розсуд погодили, що за кожен день прострочення зобов`язання по оплаті товарів покупець сплачує постачальнику 36% (тридцять шість відсотків) річних за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення оплати, які нараховуються та сплачуються незалежно від встановлених у Договорі штрафних санкцій.

Згідно зі вимогами статті 625 Цивільного кодексу України стягнення % річних можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем розрахунки 36% річних суд встановив, що дані розрахунки є арифметично вірними, а тому суд задовольняє позов у цій частині.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, беручи до уваги принцип змагальності сторін, враховуючи стандарт переваги більш вагомих доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новобаварський бетон" (проспект Ново-Баварський, б.118, м. Харків, 61020, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРНАФТОТОВАР" (вул. Надії, б.15-А, смт. Пісочин, Харківський район, Харківська обл., 62416, ) суму основного боргу у розмірі 63 339 (шістдесят три тисячі триста тридцять дев`ять) грн. 00 коп., пеню у розмірі 6 420 (шість тисяч чотириста двадцять) грн. 73 коп., штраф у розмірі 6 234 (шість тисяч двісті тридцять чотири) грн. 57 коп., 36% річних у розмірі 12 900 (дванадцять тисяч дев`ятсот) грн. 03 коп., а також судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "23" грудня 2022 р.

Суддя Т.О. Пономаренко