ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 Справа № 914/2441/15(914/593/22)

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом:Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія»
до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТО «Укрресурс»
про:визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. як фіктивного
в межах справи:№ 914/2441/15
про банкрутство:Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія»

Суддя: Цікало А. І.

При секретарі: Пукач М. В.

Представники:

Позивача:не з`явився
Відповідача:Стратілатов К. Г. - адвокат

30.03.2022 р. на розгляд Господарського суду Львівської області за вх. № 671 від Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» надійшла позовна заява до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТО «Укрресурс» про визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. як фіктивного.

Позовна заява подана до Господарського суду Львівської області на підставі статті 7 Кодекс України з процедур банкрутства, у зв`язку з тим, що провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа № 914/2441/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» (позивача).

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ «Львівська вугільна компанія» та ТзОВ «ВТО «Укрресурс» договір оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. не укладався, у позивача відсутній оригінал такого договору та інші первинні документи до нього, а неодноразові звернення до відповідача щодо надання оригіналу договору та інших первинних документів залишені відповідачем без задоволення. Також, позивач стверджує, що у нього відсутнє обладнання, яке мало бути передано відповідачем в оренду за оскарженим договором. Отже, позивач вважає, що спірний договір оренди укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим договором, а тому такий договір є фіктивний та повинен бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою суду від 05.04.2022 р. позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 19.04.2022 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження в межах справи № 914/2441/15 про банкрутство ПАТ «Львівська вугільна компанія»; підготовче засідання призначено на 19.05.2022 р.

13.05.2022 р. до суду за вх. № 10011/22 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням воєнного стану.

17.05.2022 р. до суду за вх. № 10247/22 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника в іншому судовому засіданні в цей день.

Ухвалою суду від 19.05.2022 р. підготовче засідання відкладено на 30.06.2022 р.

25.05.2022 р. до суду за вх. № 10988/22 від представника відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

25.05.2022 р. до суду за вх. № 11059/22 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечуються позовні вимоги.

Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначив, що спірний договір оренди, додаток до нього та акт приймання-передачі обладнання в оренду підписано повноважним представником позивача та скріплені печаткою позивача. В подальшому сторони підписали та скріпили печатками товариств 9 актів надання послуг оренди за період січень 2019 року - вересень 2019 року. Також позивачем здійснено часткову оплату за надані послуги з оренди майна за спірним договором оренди. На думку відповідача, зазначене свідчить про реальне виконання спірного договору сторонами і відсутність ознак його фіктивності. Відповідач стверджує, що саме лише посилання позивача на відсутність у нього оригіналу договору оренди, а також не підписання позивачем актів надання послуг оренди за період жовтень 2019 року - травень 2021 року не свідчить про фіктивність договору оренди та не є підставою для визнання такого договору недійсним.

07.06.2022 р. до суду за вх. № 11958/22 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

28.06.2022 р. до суду за вх. № 13611/22 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з введенням воєнного стану.

Ухвалою суду від 30.06.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.09.2022 р.

Ухвалою суду від 13.09.2022 р. розгляд справи відкладено на 06.10.2022 р.

16.09.2022 р. до суду за вх. № 19227/22 від представника відповідача надійшли пояснення по справі.

Ухвалою суду від 06.10.2022 р. розгляд справи відкладено на 08.12.2022 р.

01.12.2022 р. до суду за вх. № 24708/22 від представника позивача надійшло заперечення на пояснення відповідача.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, причин неявки представника не повідомив.

Відповідач явку повноважних представників в судове засідання забезпечив. Представник відповідача брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представник відповідача позовні вимоги заперечив повністю, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та поясненнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, суд встановив наступне:

03.01.2019 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВТО «Укрресурс» (орендодавець, відповідач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Львівська вугільна компанія» (орендар, позивач у справі) укладено договір оренди № 03/01/19 (надалі - Договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець зобов`язався передати орендареві в строкове платне користування обладнання, найменування, кількість та балансова вартість якого визначається в додатках до цього договору, що є невід`ємними його частинами, а орендар зобов`язався прийняти це обладнання, своєчасно сплачувати орендну плату та після припинення цього договору повернути орендоване майно орендодавцеві (п. 1.1. Договору оренди).

Зазначений Договір оренди підписано повноважними представниками сторін та скраплені печатками товариств.

03.01.2019 р. між сторонами підписано та скріплено печатками Додаток № 1 до Договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р., в п. 1 якого зазначено, що орендодавець передає орендареві в строкове платне користування наступне обладнання:

1. Блок віброзбудника ГВЧ-61 в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 89739,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 2000,00 грн.

2. Вуглесос У900/90 в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 381000,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 7000,00 грн.

3. Гідроциклон НС-350 кр. НС-12.6-15-2 СС в кількості 6 шт., балансовою вартістю з ПДВ 411840,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 7200,00 грн.

4. Грохіт ГІСТ-72 в кількості 2 шт., балансовою вартістю з ПДВ 1925144,66 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 33000,00 грн.

5. Дробарка МПЛ-150М1 в зборі (з рекомплектом живильника та скорочувателя) в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 284640,00 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 5000,00 грн.

6. Щит автоматизації мониторингу роботи бункерів в кількості 1 шт., балансовою вартістю з ПДВ 66059,81 грн., орендна плата за місяць з ПДВ - 1500,00 грн.

31.01.2019 р. між сторонами підписано та скріплено печатками Акт приймання-передачі обладнання в оренду, відповідно до якого на підставі договору № 03/01/19 від 03.01.2019 р. ТзОВ «ВТО «Укрресурс» передало, а ПАТ «Львівська вугільна компанія» отримано в оренду наступне обладнання:

1. Блок віброзбудника ГВЧ-61 в кількості 1 шт.

2. Вуглесос У900/90 в кількості 1 шт.

3. Гідроциклон НС-350 кр. НС-12.6-15-2 СС в кількості 6 шт.

4. Дробарка МПЛ-150М1 в зборі (з рекомплектом живильника та скорочувателя) в кількості 1 шт.

5. Щит автоматизації мониторингу роботи бункерів в кількості 1 шт.

Отже, Актом приймання-передачі обладнання в оренду від 31.01.2019 р. підтверджується, що ТзОВ «ВТО «Укрресурс» передало, а ПАТ «Львівська вугільна компанія» отримано в оренду частину обладнання, відповідно до Договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. та Додатку № 1 до такого договору.

В подальшому, між сторонами були підписані та скріплені печатками Акти надання послуг оренди обладнання за період січень 2019 року - вересень 2019 року.

25.07.2019 р. ПАТ «Львівська вугільна компанія» частково оплатило ТзОВ «ВТО «Укрресурс» за послуги згідно договору № 03/01/19 від 03.01.2019 р. у розмірі 31000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку відповідача.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов оспорюваного Договору оренди, відповідач передав, а позивач отримав в оренду обладнання, що підтверджується Актом приймання-передачі обладнання в оренду від 31.01.2019 р. Між сторонами підписано 9 актів надання послуг оренди за період січень 2019 року - вересень 2019 року. Також, позивачем частково сплачено відповідачу за послуги згідно договору № 03/01/19 від 03.01.2019 р. у розмірі 31000,00 грн., що підтверджується випискою по рахунку відповідача. Тобто, оспорюваний Договір оренди виконувався сторонами.

Саме лише посилання позивача на відсутність у нього оригіналу оспорюваного договору та оригіналів інших первинних документів до нього не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Отже, позивачем не доведено, що Договір оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. був укладений сторонами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТО «Укрресурс» про визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. як фіктивного не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги визнані судом не обґрунтованими та не доведеними, суд не розглядає заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі суд вважає, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, сплачений позивачем судовий збір слід покласти на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. ст. ст. 3, 7, 8, 11, 42, 46, 73, 74, 76, 86, 123, 129, 191, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВТО «Укрресурс» про визнання недійсним договору оренди № 03/01/19 від 03.01.2019 р. як фіктивного - відмовити.

Повне рішення складено 16 грудня 2022 року.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Цікало А.І.