ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2022 р. Справа №909/1191/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Голден» б/н та дати (вх.ЗАГС №01-05/2560/22 від 19.10.2022)

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 (суддя Стефанів Т.В., повний текст складено 10.10.2022)

у справі №909/1191/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма «Голден»

до відповідачів:

- Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»,

- Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича

про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, визнання права власності на земельну ділянку

за участю представників:

від апелянта: адвокат Галайський О.В.,

від відповідача АТ КБ «ПриватБанк»: адвокат Лопатнікова А.В., адвокат Ананійчук О.А., адвокат Тарасенков В.В. (в режимі відеоконференції),

від відповідача Приватного нотаріуса Дніпровського МНО Верби В.М.: не з`явився

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 у справі №909/1191/21 у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Голден» до відповідачів: Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про витребування із чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТзОВ «ВКФ «Голден» земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташованої за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31369576 від 13.09.2016, приватного нотаріуса Верби В.М. Дніпропетровського міського нотаріального округу, про право приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10; скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності № 16367563, щодо реєстрації за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10; визнання за ТзОВ «ВКФ «Голден» (ідентифікаційний код юридичної особи 39597693) права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташованої за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с.Поляниця, участок Вишні; цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування готельної та господарської інфраструктури для надання туристичних послуг - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить залучити до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Ранея», ТзОВ «Зірка Буковелю», скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву задоволити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.10.2022 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 24.10.2022 відкрито апеляційне провадження, призначено розгляд справи в судовому засіданні на 22.11.2022.

21.11.2022 та 22.11.2022 на електронну адресу суду від представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» надійшли відзив на апеляційну скаргу (вх. №01-04/6549/22 від 21.11.2022) та письмові пояснення (вх. №01-04/6587/22 від 22.11.2022).

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022 розгляд справи відкладено на 07.12.2022.

07.12.2022 розгляд справи не відбувся через виявлення неналежного функціонування системи відеоконференцзв`язку «EasyCon», що підтверджується відповідним актом, долученим до матеріалів справи.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 розгляд справи призначено на 12.12.2022.

В судовому засіданні 12.12.2022 представник апелянта зазначив, що не наполягає на задоволенні заявленого в апеляційній скарзі клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Церіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестгруп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ранея», Товариства з обмеженою відповідальністю «Зірка Буковелю» та відмовляється від вказаного клопотання.

У зв`язку з відмовою апелянта від заявленого в апеляційній скарзі клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, колегія суддів ухвалила залишити вказане клопотання без розгляду.

Представник апелянта надав суду пояснення щодо фактичних обставин справи та доводів апеляційної скарги, вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити.

Представники відповідача-1 надали суду пояснення щодо фактичних обставин справи та аргументів на спростування доводів апелянта, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просили оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач-2 Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. явки в судове засідання не забезпечив.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо комерційна фірма «Голден» звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М. про витребування із чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь ТзОВ «ВКФ «Голден» земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташованої за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31369576 від 13.09.2016, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби В.М. про право приватної власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10; скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності №16367563, щодо реєстрації за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10; визнання за ТзОВ «ВКФ «Голден» права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташованої за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні; цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування готельної та господарської інфраструктури для надання туристичних послуг.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що предмет іпотеки за договором іпотеки №994 від 30.05.2016 вибув з власності ТзОВ «ВКФ «Голден» поза його волею та в обхід передбаченого законом порядку. При цьому державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційні дії щодо звернення стягнення на іпотечне майно, з огляду на дефект волевиявлення банку при переході права власності на спірне майно - визнання АТ КБ «ПриватБанк» факту нікчемності кредитних договорів у справі, що розглядається Високим Судом Правосуддя Англії, які забезпечені іпотекою.

Відповідач-1 (АТ КБ «ПриватБанк»), заперечуючи проти позову, зазначав, що незалежно від тверджень банку під час розгляду справи у Високому Суді Правосуддя Англії та незалежно від результату вирішення цієї справи по суті, в силу положень ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки залишається дійсним, у зв`язку з дійсністю частини кредитних договорів, забезпечених таким договором іпотеки, які не оспорюються в «Лондонській справі». Крім того, відповідач вказував на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення позивача із даним позовом до суду.

Відповідач (Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М.) в суді першої інстанції письмових заяв по суті спору не подавав, участі в судових засіданнях не приймав.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, дійшов висновку про відсутність підстав для правового захисту інтересів позивача в межах даного спору у зв`язку з недоведеністю підстав позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з явним порушенням норм матеріального та процесуального права і невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи.

Так, у скарзі апелянт ще раз наводить обґрунтування підстав позову та акцентує увагу на тому, що відповідачем-1 було порушено принцип недопустимості сперечливої поведінки. При цьому, апелянт покликається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18 (п.142-147), від 10.04.2019 у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18), та зазначає, що поведінка АТ КБ «ПриватБанк» є непослідовною, не відповідає попереднім діям і позиції банку (констатування нікчемності кредитних угод в іншій судовій справі іноземного суду), що в свою чергу створює як в учасників правовідносин, так і в майбутньому може створити у суду, помилкове уявлення щодо дійсних намірів банку та добросовісності його дій, натомість, підтверджує обґрунтованість доводів позивача. Проте, суд першої інстанції в оскарженому рішенні не взяв до уваги висновків Верховного Суду щодо принципу недопустимості суперечливої поведінки та протиправно не врахував той факт, що в межах Лондонського позову АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує нікчемність кредитних договорів, а в рамках справи №909/1191/21 навпаки стверджує про їх дійсність.

На переконання апелянта, місцевий господарський суд повинен був врахувати заяву відповідача-1 в Лондонському позові про недійсність кредитних договорів, однак, при ухваленні оскарженого рішення цього не зробив, а вказав, що питання дійсності кредитних договорів не входить до предмету розгляду у справі №909/1191/21.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що до предмету розгляду у справі №909/1191/21 фактично входить питання законності звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і вчинення відповідних реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на іпотечне майно за АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки №994.

Таким чином, за доводами апелянта, для правильного вирішення спору суд першої інстанції повинен був дослідити законність звернення стягнення банку на предмет іпотеки, дослідити усі документи на підставі яких таке звернення стягнення відбувалося (в тому числі встановити дійсність кредитних договорів на підставі яких і було здійснено звернено стягнення на предмет іпотеки). Встановлення дійсності кредитних договорів випливає з необхідності встановлення законності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки як процедури та комплексу визначених дій за Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25.12.2015.

Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є такими, що прямо суперечать нормам чинного матеріального права, оскільки суд першої інстанції протиправно не врахував наступного:

- банк у Лондонському позові зробив чітку офіційну публічну заяву про те, що на його думку, нікчемність кредитних договорів, не створення ними юридичних наслідків, що тягне за собою протиправність дії відповідача-1 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач-1, заявивши одноосібно таку позицію, визнав, недійсними (нікчемними) спірні кредитні договори, та, як наслідок визнав недійсними (нікчемними) укладені на їх виконання договори іпотеки, визнав відсутність волевиявлення відповідача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, визнав відсутність правомірного факту набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки, незаконність реєстрації права власності відповідача на предмет іпотеки та збереження за позивачем права власності на предмет іпотеки;

- звернення стягнення на предмет іпотеки передбачає обов`язковою умовою наявність волевиявлення іпотекодержателя на таке звернення стягнення при дійсному як основному зобов`язанні, так і власне іпотечному договорі;

- вказуючи про нікчемність основного зобов`язання, ПАТ КБ «ПриватБанк» висловив своє волевиявлення щодо небажання визнавати основне зобов`язання і, як наслідок, і договір іпотеки 3994 від 30.06.2016, який є похідним;

- на час прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне іпотечне майно було відсутнє волевиявлення стягувача на звернення стягнення на предмет іпотеки;

- банком було подано неповний перелік документів для проведення державної реєстрації прав, адже п.6, 9, 61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1127 від 25.12.2015 вимагає в якості обов`язкової ознаки для проведення реєстрації повного волевиявлення на її проведення, а отже, цей факт свідчить про некомплектність поданого пакету документів для державної реєстрації права;

- в державного реєстратора було відсутнє передбачене законом право приймати рішення про реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне майно, що у наслідку свідчить про прийняття державним реєстратором цього рішення всупереч вимогам закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже звернення стягнення на спірне майно було здійснене з дефектом волевиявлення;

- сукупний аналіз обставин справи та наданих сторонами доказів дає підстави для висновку про те, що предмет іпотеки за договором іпотеки №994 від 30.05.2016 вибув із власності ТзОВ «ВКФ «Голден» поза його волею та в обхід передбаченого законом порядку;

- з огляду на предмет спору, який випливав зі звернення стягнення на іпотечне майно за кредитними договорами ключовим у вирішенні справи була необхідність встановлення дійсності таких кредитних договорів, адже у разі встановлення законності та дійсності таких договорів автоматично встановлюється і законність звернення стягнення на іпотечне майно, що забезпечувало кредитні договори, однак, суд не надав оцінку тому, що якщо відповідач-1 заперечує проти позову, відповідач-1 повинен чітко обґрунтувати, що договір іпотеки і кредитні договори, на забезпечення яких він укладався є чинним та дійсним, а звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки відбулось правомірно в силу законності зазначених договорів; якщо ж відповідач-1 заперечує проти законності та дійсності вказаних договорів, в такому випадку останній повинен обґрунтувати підстави набуття права власності на майно за договором іпотеки та законність володіння таким майном.

Окрім того, апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції з приводу неможливості застосування в справі речово-правового способу захисту та неправильності обрання позивачем способу захисту є невірними, оскільки позивач, заявивши віндикаційний позов у цій справі, довів законність свого права власності на спірне майно на підставі рішення загальних зборів учасників позивача про збільшення статутного капіталу, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями протоколу загальних зборів учасників ТзОВ «ВКФ «Голден» №01/16 від 08.09.2016 та акту прийому-передачі щодо прийняття ТзОВ «ВКФ «Голден» майнового внеску до статутного капіталу у вигляді нерухомого майна з усіма його приналежностями від 09.09.2016.

При цьому, згідно з листом №2 від 12.09.2016, позивач повідомив відповідача-1 про згоду на вчинення звернення стягнення на майно в порядку та на умовах, визначених договором іпотеки №994 від 30.05.2016, в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4З13624И від 09.10.2013, №4Р13625И від 10.10.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р13808Д від 12.12.2013, №4Р14331И від 24.10.2014, №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, укладеними з ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп» та ТзОВ «Ранея».

Апелянт, з покликанням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц та від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, вказує, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Враховуючи невизнання відповідачем-1 чинності вказаних вище кредитних договорів, що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача-1 на звернення стягнення за договором іпотеки №994 від 30.05.2016, слідує, що набуття відповідачем-1 права власності на спірне майно відбулось поза межами договору іпотеки №994 від 30.05.2016 та в спосіб, що не передбачений чинним законодавством. Зважаючи, що позивач не надавав згоду на вибуття спірного майна з його власності в інший спосіб, аніж згідно з вимогами чинного законодавства, які регулюють порядок звернення стягнення на іпотечне майно, слідує, що спірне майно вибуло із власності позивача поза його волею, а тому належним способом захисту позивача є звернення до суду з віндикаційним позовом з одночасним визнанням права власності на спірне майно.

Також апелянт у скарзі вказує на порушення процесуального права, а саме відмову у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Ранея», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Зірка Буковелю», адже рішення у справі в разі задоволення позову вплинуло б на права та обов`язки цих осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти вимог апеляційної скарги з наступних підстав:

- 21.12.2015 АТ КБ «ПриватБанк» перейшов у державну власність, і будучи вже державним банком, з метою захисту своїх прав звернувся до Високого Суду Англії та Уельсу з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Копманії «Тімтренд Лімітед», Компанії «Трейд Поїнт Агро Лімітед», Компанії «Колліер лімітед», Компанії «Россіні Івестінг Корп», Компанії «Мільерт Венчес Інк» та Компанії «ЗАО Укртранзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів, справа за вказаним позовом перебуває в провадженні Високого Суду Правосуддя, початок розгляду по суті призначений на червень 2023 року;

- в Англійській справі банк стверджує наявність фактичних обставин, які згідно з аргументом банку якщо будуть встановлені Високим Судом Правосуддя, матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі кредитні договори, які забезпечувались договорами іпотеки;

- за наслідками вирішення Англійської справи Високим Судом Правосуддя має бути вирішено чи наявні або відсутні обставини нікчемності ряду кредитних договорів, які були укладені банком до його переходу у державну власність;

- з огляду на предмет і підстави заявленого позову, ні позивач, ні банк не ставили на вирішення суду першої інстанції питання дійсності/недійсності/нікчемності ряду кредитних договорів, і такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, з огляду на що суд першої інстанції, керуючись ч.1 ст.14 ГПК України, не встановлював такі обставини;

- позивач не наводить самостійних тверджень про наявність обставин нікчемності ряду кредитних договорів;

- сам факт того, що банк в Англійській справі стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі; в Англійській справі обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами; такі обставини ще не встановлені та не підтверджені Високим Судом Правосуддя;

- банк заперечує проти доводів позивача про те, що банк одночасно стверджує про нікчемність ряду кредитних договорів та звертає стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, оскільки позов в Англійській справі банком було подано в 2017 році, коли банк вже перейшов з приватної власності в державну, а предмет іпотеки згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно набуто банком у власність 13.09.2016;

- банк заперечує проти доводів позивача про те, що предмет іпотеки вибув з його власності поза волею ТзОВ «ВКФ «Голден», оскільки, позивач набув статусу іпотекодавця в силу ст.23 Закону України «Про іпотеку», а також позивач самостійно надав доказ на підтвердження свого волевиявлення щодо реалізації банком свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, що підтверджується листом №02 від 12.09.2016;

- для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку (відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/17423/17, від 16.12.2019 у справі №607/4911/16-ц, від 10.02.2021 у справі №520/107/15-ц), тобто воля (погодження) позивача на задоволення банком своїх кредиторських вимог за рахунок вартості предмета іпотеки не вимагалася, договір іпотеки відповідних положень не містить, проте, така згода була висловлена позивачем листом №02 від 12.09.2016;

- відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 29.08.2018 у справі №909/105/15, від 29.08.2018 у справі №910/23428/17, від 31.01.2018 у справі №910/8763/17, якщо сторона не подала достатньо доказів на підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність, а обов`язок (тягар) доказування покладається на особу, яка посилається на ці обставини, тобто тягар доказування позовних вимог та спростування добросовісного набуття у власність предмету іпотеки відповідачем-1 повністю покладений на позивача;

- позивач із посиланням на ст.ст.215, 216 та 1212 ЦК України просив суд першої інстанції застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину та витребувати у банку відповідне нерухоме майно, тому, ТзОВ «ВКФ «Голден» зобов`язане довести у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку наявність підстав вважати нікчемними відповідні кредитні договори та договір іпотеки, проте, позивач не зазначає існування обставин нікчемності кредитних договорів, які забезпечувалися договором іпотеки та не зазначає на підставі якої норми матеріального права України кредитні договори є нікчемними;

- відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, в обґрунтування судового рішення не може бути покладена концепція негативного доказу, також банк покликається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, щодо неможливості задоволення позовних вимог за відсутності доказів;

- банк заперечує твердження позивача про те, що у справі, яку ініціювало ТзОВ «ВКФ «Голден», банк зобов`язаний довести законність або незаконність набуття права власності на майно, тобто, фактично спростувати або підтвердити твердження позивача, які не підтверджені належними, допустимими та вірогідними доказами;

- для застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачено законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце, а відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є достатньою підставою для відмови у позові (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19);

- кредитні договори жодним чином не можуть порушувати майнових прав позивача, оскільки позивач став власником майна, яке станом на дату його набуття у власність позивача вже перебувало в іпотеці банку як забезпечення виконання зобов`язань за такими кредитними договорами, отже, доводи позивача про підтвердження судом наявності обставин нікчемності (недійсності) кредитних договорів не спрямовані безпосередньо на відновлення прав позивача, оскільки стосуються кредитних зобов`язань, стороною яких позивач не є і ніколи не був, а такі вимоги направлені на захист прав позичальників за кредитними договорами;

- у справі, що розглядається, ряд кредитних договорів було укладено до фактичного утворення позивача - ТзОВ «ВКФ «Голден» (23.01.2015), і станом на дату внесення нерухомого майна до статутного капіталу товариства, таке майно вже було обтяжене іпотекою, про що позивач був обізнаний, разом з цим взяв на себе ризик настання відповідних наслідків у випадку дефолту боржників;

- банк заперечує твердження позивача щодо вчинення банком дій, які відповідають доктрині «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) і вказує, що договір іпотеки укладався банком з іншою юридичною особою, ніж позивач, а набувши у власність майно, обтяжене іпотекою, позивач в силу Закону прийняв на себе всі ризики невиконання позичальниками зобов`язань, окрім того, помилковим є покликання позивача на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2019 у справі №390/34/17, оскільки справи №390/34/17 та №909/1191/21 не є подібними, і такі покликання не містять обґрунтування щодо наявності в діях банку ознак суперечливої поведінки;

- у постанові від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц Верховний суд зробив висновок про те, що особа, яка має право на оспорення документу чи юридичного факту висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом; у цій справі саме позивач своєю поведінкою дав зрозуміти банку, що іпотекодавцем за договором іпотеки не буде реалізовано свого права на оспорення вчинення банком дій щодо задоволення своїх вимог за кредитними договорами за рахунок предмета іпотеки з договором іпотеки, що підтверджується листом №02 від 12.09.2016, і свідчить про недобросовісність поведінки позивача; банк покликається на правові висновки, викладені у постанові від 28.09.2022 у справі №904/3614/20;

- банк вважає, що строк позовної давності за вимогами ТзОВ «ВКФ «Голден» почав свій відлік з дати фактичного вибуття предмету іпотеки за договором іпотеки з власності позивача, а саме, як підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, такою датою є 13.09.2016, та закінчився через три роки, а саме 13.09.2019;

- банк вважає безпідставними доводи позивача щодо необхідності залучення до участі у справі третіх осіб.

У поясненнях АТ КБ «ПриватБанк» б/н від 22.11.2022 (вх.№ 01-04/6587/22 від 22.11.2022) зазначає, що єдиною підставою заявленого ТзОВ «ВКФ «Голден» в цій справі позову є позиція банку в справі №BL-2017-00065 за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Компанії «Тімренд Лімітед», Компанії «Россіні Інвестінг Корп», Компанії «Мілберт Венчес Інк», та Компанії ЗАО «Укртарнзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів, яка перебуває в провадження Високого Суду Англії та Уельсу. Водночас ОСОБА_2 є одним із бенефіціарних власників позивача у цій справі, і в Англійській справі він заявив, що буде вчиняти дії для припинення проваджень за позовами ТзОВ «ВКФ «Голден» (тому числі апеляційних проваджень). Відтак банк вважає, що у справі №909/1191/21 є необхідним отримати від представника ТзОВ «ВКФ «Голден» інформацію та документи стосовно того чи отримувало товариство вказівки вчинити необхідні процесуальні дії, направлені на завершення судового провадження, а якщо такі вказівки надавалися, то в який спосіб та коли такі вказівки були надані, і чому представник до цього часу не вчинив дій, спрямованих на завершення провадження у справі.

До пояснень додано копію листа Hogan Lovells International LLP 07.02.2022 у справі №BL-2017-00065 із нотаріально посвідченим перекладом на українську мову, копію листа Enyo Law LLP від 22.06.2022 у справі №BL-2017-00065 із нотаріально посвідченим перекладом на українську мову, копію листа Enyo Law LLP від 10.11.2022 у справі №BL-2017-00065 із нотаріально посвідченим перекладом на українську мову, витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ТзОВ «ВКФ «Голден» та ТзОВ «Зірка Буковелю».

Щодо наведених пояснень колегія суддів апеляційної інстанції, звертає увагу відповідача-1 на те, що у відповідності до ч.2 ст.14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Натомість суд, в силу вимог ч.5 ст.13 ГПК України, керує ходом судового процесу та сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. З огляду на вказані норми, які спрямовані на забезпечення дотримання учасниками процесу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, колегія суддів зазначає, що суд не вправі вимагати від представника сторони у справі пояснень щодо вказівок довірителя, які стосуються представництва його інтересів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини спору. Зокрема, матеріалами справи підтверджується наступне.

Як зазначено у позовній заяві, між АТ КБ «ПриватБанк» (банк) та ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп» та ТзОВ «Ранея» (позичальники) укладено договори відновлювальної кредитної лінії, а саме кредитні договори №4Ц14032И від 21.01.2014, №4Ц14060Д від 10.02.2014, №4И13700Д від 01.11.2013, №4И13703Д від 04.11.2013, №4Р13738Д від 18.11.2013, №4Р1433ІИ від 24.10.2014. Вказане підтверджується договором про внесення змін №1 (реєстр.№1058) від 03.06.2016 до договору іпотеки від 30.05.2016 9 (а.с.46-47, том І).

30.05.2016 між АТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ТзОВ «Зірка Буковелю» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №994, а також договір №1 від 03.06.2016 про внесення змін до договору іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №1058 (а.с. 41-47, том І).

У п. 8 договору іпотеки, серед іншого, сторони визначили, що іпотека за цим договором також поширюється на земельні ділянки, на яких розташоване майно, в тому числі на: земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 980460, виданого 27.05.2009 та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі №19, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на дату укладання цього договору. На використання іпотекодавцем земельної ділянки або її частини обмежень не встановлено. Земельна ділянка розташована за адресою: Івано-Франківська обл., м.Яремче, с.Поляниця, участок Вишні. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування готельної та господарської інфраструктури для надання туристичних послуг.

Відповідно до акту прийому-передачі від 09.09.2016 ТзОВ «Зірка Буковелю» передало, а ТзОВ «ВКФ «Голден» прийняло майновий внесок до свого статутного капіталу у вигляді нерухомого майна з усіма його приналежностями, серед яких земельна ділянка з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташована за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні (а.с.60-61, том І).

Тобто, ТзОВ «ВКФ «Голден» збільшено розмір власного статутного капіталу шляхом отримання додаткових внесків у вигляді належного ТзОВ «Зірка Буковель» на праві власності нерухомого майна, що виступало предметом іпотеки.

Листом №02 від 12.09.2016 ТзОВ «ВКФ «Голден», у відповідь на лист ПАТ КБ «ПриватБанк» №11092016/7 від 11.09.2016 (а.с.110, том І) щодо ініціювання банком процедури звернення стягнення на предмети іпотеки, в тому числі, земельної ділянки з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, яка передана в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами на підставі договору іпотеки від 30.05.2016 №994, повідомило відповідача-1 про те, що свої вимоги банк може задовольнити відповідно до процедур звернення стягнення, передбачених договором іпотеки та ст.ст.33-38 Закону України «Про іпотеку» (а.с.109, том І).

13.09.2016 на підставі іпотечного застереження, передбаченого договором іпотеки, АТ КБ «Приватбанк» вчинило дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташована за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні), шляхом набуття його у власність, та 13.09.2016 зареєструвало право власності, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 287094611 від 26.11.2021.

21.12.2016 АТ КБ «ПриватБанк» перейшов в державну власність відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2016 №961. Вказана обставина є загальновідомою.

АТ КБ «ПриватБанк» у 2017 році, з метою захисту своїх прав звернувся до Високого Суду Англії та Уельсу (Високий Суд Правосуддя) з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Компанії «Тімтренд Лімітед», Компанії «Трейд Поїнт Агро Лімітед», Компанії «Колліер Лімітед», Компанії «Россін Івестінг Корп», Компанії «Мілберт Венчес Інк» та Компанії «ЗАО Укртранзитсервіс ЛТД» про стягнення коштів справа №BL-2017-00065.

В «Лондонському позові» банк, стверджує наявність фактичних обставин, які - згідно аргументу банку, якщо будуть встановлені Високим Судом Правосуддя, матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону.

Вказана обставина не заперечується відповідачем-1. Разом з цим, відповідач-1 заявах у справі наголошує, що банк у справі №BL-2017-00065 заявляє про наявність фактичних обставин, які матимуть своїм наслідком нікчемність ряду кредитних договорів в силу закону, включаючи деякі, але не всі, кредитні договори, які забезпечувались договором іпотеки.

Із наданого позивачем нотаріально засвідченого перекладу копії частини позову №BL-2017-00065 (а.с. 34-57, том ІІ), не вбачається переліку кредитних договорів, не міститься жодних зазначень щодо реквізитів кредитних договорів.

Слід зазначити, що ТзОВ «ВКФ «Голден» не є учасником справи №BL-2017-00065. В судовому засіданні 14.12.2022 на питання суду щодо допустимості доказу (тексту позову у справі №BL-2017-00065) в розумінні ч.2 ст.77 ГПК України представник апелянта пояснив, що за поясненнями довірителя, копію позовної заяви отримано ТзОВ «ВКФ «Голден» шляхом ознайомлення з матеріалами справи №BL-2017-00065 у відповідності до вимог, встановлених для ознайомлення зі справами у Високому Суді Англії та Уельсу.

Колегія суддів апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що місцевий господарський суд під час вирішення спору мав обов`язок встановити обставини нікчемності або дійсності кредитних договорів, які забезпечувались договором іпотеки №994 від 30.05.2016.

Так, предметом позову ТзОВ «ВКФ «Голден» в цій справі є вимоги про витребування з чужого незаконного володіння об`єкта нерухомого майна, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за банком, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за банком та визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна.

Стаття ст.15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права.

Під способами захисту права розуміються заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені у ст.16 ЦК України. Одним із таких способів, як вказано у п. 1 та 3 ч. 1 ст.16 ЦК України є припинення дії, яка порушує право та визнання права власності (в спірному випадку є витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування рішення та запису про державну реєстрацію та визнання права власності ).

У своєму позові позивач вказує як на відсутність його волі на вибуття об`єкта нерухомого майна з його власності, так і на відсутність волі банку на його набуття у власність, у зв`язку із пред`явленням банком позову до суду іноземної держави, який має вирішити питання нікчемності ряду кредитних договорів, проте не всіх кредитних договорів, що забезпечені договором іпотеки. Вказане твердження і є підставою спірного позову.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Зірка Буковелю», реалізуючи своє право власності, 31.05.2016 передало в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» земельну ділянку з кадастровим номером :22:002:0782 площею 0,6342 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10, розташовану за адресою: Івано-Франківська обл., м. Яремче, с. Поляниця, участок Вишні.

Згодом, 09.09.2016, після укладення іпотечного договору, вказана вище земельна ділянка була передана позивачу як майновий внесок до його статутного капіталу.

Позивачем не наведено жодних обставин обставин, з якими закон пов`язує нікчемність іпотечного договору.

Сам лише факт того, що АТ КБ «Приватбанк» у справі №BL-2017-00065 у Високому Суді Англії та Уельсу стверджує про існування фактичних обставин нікчемності ряду кредитних договорів, не може бути підставою для задоволення позовних вимог в цій справі.

У «Лондонському позові» обставини нікчемності кредитних договорів заперечуються та не визнаються (оспорюються) відповідачами. Як зазначають сторони, справу призначено до розгляду по суті на червень 2023 року, тобто жодні обставини станом на момент розгляду цієї справи №909/1191/21 не встановлювались та не є підтвердженими судом.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскарженому рішенні, в спірному випадку позивачем не ставиться позовною вимогою питання дійсності, недійсності чи нікчемності ряду кредитних договорів, тому такі обставини не входять до предмету доказування в цій справі, а суд не має права встановлювати їх в силу ч.1 ст.14 ГПК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такі висновки щодо доктрини venire contra factum proprium є усталеними в судовій практиці, та наведені у постановах Верховного Суду, на які покликаються як позивач в апеляційній скарзі, так і відповідач-1 у відзиві на скаргу.

Колегія суддів вважає, такими що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, є висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №904/3614/20 (п.6.33), на які покликається відповідач-1, зокрема, про те, що враховуючи наявність в матеріалах справи листа позивача, адресованого банку, про згоду на звернення стягнення на іпотечне майно за договором іпотеки, наступне звернення до господарського суду з позовними вимогами, спрямованими на відновлення права власності на предмет іпотеки, суперечать попередній поведінці позивача та є недобросовісними діями, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню також з огляду на такі обставини.

У даній справі наявний лист позивача від №02 від 12.09.2016 про надання згоди банку на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому пред`явлення через шість років позову, спрямованого на повернення у власність іпотечного майна, із покликанням на відсутність волі позивача на вибуття майна, є очевидною ознакою суперечливої поведінки саме позивача.

Натомість, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, на яку покликається позивач в апеляційній скарзі, суд зазначив, що очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним. Таким чином, фактичні обставини у справі №390/34/17 не є подібними до обставин справи 909/1191/21, як вірно звернув увагу відповідач-1. Також не подібними є фактичні обставини, що підтверджували недобросовісну поведінку сторони у справі №904/3315/18, на правові висновки Верховного Суду у якій покликається апелянт (постанова від 24.10.2019).

Також суд першої інстанції правильно вказав, що спосіб захисту права власності, передбачений у ст.387 ЦК України, - витребування майна з чужого незаконного володіння, застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто, коли річ незаконно вибула з його володіння. Такий засіб захисту отримав назву «віндикація».

У позовній заяві ТзОВ «ВКФ «Голден» просить витребувати спірну земельну ділянку з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк».

Слід зазначити, що предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки, про витребування якого просить позивач, було передано відповідачу-1 АТ «КБ «Приватбанк» за згодою позивача на підставі договору іпотеки, тобто, в рамках зобов`язально-правових відносин, що виключає можливість застосування до цих відносин речово-правових засобів захисту, передбачених правилами ст.387 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є безпідставною.

Також колегія суддів зазначає, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення порушеного права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.2018 у справі №488/5027/14-ц), тому позовні вимоги про скасування рішення та записи державного реєстратора щодо земельної ділянки, переданої в іпотеку, не підлягає задоволенню навіть за умови наявності підстав для задоволення віндикаційного позову (що у цій справі не знайшло підтвердження).

З огляду на безпідставність заявлених вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, відсутні також правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на іпотечне майно, на яке було звернуто стягнення банком.

За змістом ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Таким чином, фактичною передумовою судового розгляду справи позовного провадження є наявність спору про право. Спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов`язків чи інтересів конкретної особи. Порушення, невизнання чи оспорювання прав чи інтересів позивача є його суб`єктивною оцінкою фактичних правовідносин, тому при вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер правовідносин, з яких виник спір, наявність (відсутність) порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Іншими словами, тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно ст.86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених ст. 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Стосовно клопотання відповідача АТ КБ «Приватбанк» про застосування строку позовної давності, заявленого у відзиві на позов для захисту порушеного права, передбачених ст. 267 ЦК України, суд першої інстанції в оскарженому рішенні дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст.267 ЦК України, з огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Так, за змістом ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш, ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Вказана правова позиція щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності є усталеною в судовій практиці.

Окрім того, колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірної відмови суду першої інстанції у клопотанні про залучення третіх осіб, оскільки скаржник у позовній заяві, заявляючи клопотання про залучення до участі у справі ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Ранея» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, лише зазначив, що рішення у справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї зі сторін, разом з цим, не навів жодних обґрунтувань такого клопотання. В апеляційній скарзі позивач стверджує про очевидність та безумовність правового зв`язку між рішенням у цій справі та правами і обов`язками перелічених товариств, який полягає в тому, що банк, вказуючи в Лондонському позові про те, що кредитні договори є нікчемними, засвідчив про відсутність волевиявлення та підстав набуття права власності на предмет іпотеки, а отже, про не набуття ним права власності на предмет іпотеки, що у випадку задоволення позову фактично вплинуло б на обов`язки ТзОВ «Церіс», ТзОВ «Інвестгруп», ТзОВ «Ранея». Окрім того, банк, заявив в Лондонському позові нікчемність основного зобов`язання, що як наслідок, потягне нікчемність похідного зобов`язання іпотечного договору, укладеного між ТзОВ «Зірка Буковелю» та АТ КБ «ПриватБак», що напряму впливає на права та обов`язки ТзОВ «Зірка Буковелю».

Водночас, як правильно було зазначено Господарським судом Івано-Франківської області в ухвалі від 06.09.2022 предметом розгляду цієї справи є витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену реєстрацію права власності, визнання права власності на земельну ділянку, і обставини нікчемності чи дійсності кредитних договорів не входять у предмет доказування у цій справі, тому вирішення спору у справі №909/1191/21 не матиме впливу на права чи обов`язки, осіб, яких позивач просив залучити до участі у справі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі колегія суддів вважає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до п.1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для правового захисту прав та інтересів позивача в межах даного спору, а відтак заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст.129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Голден» б/н та дати (вх.ЗАГС №01-05/2560/22 від 19.10.2022) - відмовити.

2. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 28.09.2022 у справі №909/1191/21 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 22.12.2022.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.