ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2022м. ХарківСправа № 922/1429/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Державного бюро розслідувань (вул. Панаса Мирного, б.28, м. Київ, 01011, )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" (вул. 23 Серпня, б.31-Б, м. Харків, 61072, )
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача Стружук О.В., виписка з ЄДРПОУ;

відповідача Дудій А.І., ордер АХ №1103849 від 04.10.2022.

ВСТАНОВИВ:

31.08.2022 Державне бюро розслідувань звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ", в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" кошти у розмірі 284 198,04 грн., з яких: 263 898,18 грн. неустойки та 20 299,86 грн. штрафу, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 262,97 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки від 22.03.2021 №74 в частині поставки товару у строк встановлений договором.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01.09.2022 прийнято позовну заяву Державного бюро розслідувань до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" про стягнення коштів до розгляду та відкрито провадження у справі №922/1429/22. Вирішено, справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 05 жовтня 2022 року о 10:00. Відповідачу, згідно статті 165 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивачу, згідно статті 166 ГПК України, встановлено строк 5 днів на подання до суду відповіді на відзив з дня його отримання. Встановлено відповідачу строк 5 днів на подання заперечень на відповідь позивача на відзив, оформлених відповідно до ст.167 ГПК України. Звернуто увагу учасників справи, що подання доказів у справі здійснюється учасниками справи на стадії підготовчого провадження. Доведено до відома учасників справи, що явка їх представників в судове засідання не є обов`язковою. Звернуто увагу учасників справи на можливість розгляду справи за відсутності їх представників за наявними у справі матеріалами у разі подання відповідного клопотання відповідно до ч.3 ст.196 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи можливість брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до вимог статті 197 Господарського процесуального кодексу України. Роз`яснено учасникам справи положення ст.202 ГПК України, відповідно до якої неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи (заяви) по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Повідомлено учасників справи, що заяви по суті справи, заяви з процесуальних питань, клопотання, пояснення, додаткові письмові докази можуть бути ними подані в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі «Електронний суд», поштою або дистанційними засобами зв`язку. Вирішено, що учасникам справи необхідно письмово повідомити суд про оптимальний для них спосіб отримання інформації щодо розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.10.2022 підготовче засідання відкладено на 26.10.2022.

25.10.2022 через кабінет Електронного Суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№12513 від 25.10.2022), в якому просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%.

Відповідний відзив на позовну заяву від представника відповідача також надійшов 26.10.2022 на електронну скриньку суду (вх.№12545 від 26.10.2022).

У відзиві представник відповідача зазначає, що відповідач не заперечує того, що отримав 21.05.2021 від позивача заявку на поставку товару. Відповідач також не заперечує, що зобов`язання з поставки товару було виконане несвоєчасно, а саме з простроченням. Останнім днем строку (10 календарних днів з дня отримання заявки) для поставки товару було 31.05.2021.

Також представник відповідача зазначив, що у позовних матеріалах відсутній доказ про сплату позивачем на рахунок відповідача за товар, поставлений 30.08.2021, на суму 54 408,00 грн.

Разом з цим, представник відповідача звертається до суду із клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій. Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій представник відповідача зазначає, що позивач не надав суду докази заподіяння йому відповідачем збитків у зв`язку із простроченням поставки товару за Договором. Відповідач повністю виконав своє зобов`язання із поставки товару на суму 289 998,00 грн., підтвердженням чого слугують наявні у матеріалах справи копії актів приймання-передачі. Поставку товару на суму 235 590,00 грн. відповідач прострочив лише на 17 календарних днів, товар на меншу суму, а саме на суму 54 408, 00 грн., було поставлено з простроченням у 90 календарних днів. Отже, прострочення поставки більшої кількості товару, відповідно на більшу суму, є незначним, лише 17 календарних днів. При цьому позивач у цій справі при розрахунку розміру пені, що заявлена до стягнення, врахував 30.08.2021, що відповідач вважає неправильним. Розмір штрафних санкцій є майже таким, як і вартість поставленого товару, так як штрафні санкції, нараховані позивачем, становлять 284 198, 04 грн., а вартість товару 289 998,00 грн. Згідно із оборотно-сальдовою відомістю ТОВ «IP COM» за другий квартал з 36 рахунку, заборгованість інших суб`єктів господарювання перед відповідачем складає 89 016 734, 44 грн. Кредиторська заборгованість, яка є заборгованістю ТОВ «IP COM» перед іншими суб`єктами господарювання та фізичними особами, за другий квартал 2022 року становить 65 124 495,79 грн. З оборотно-сальдової відомості ТОВ «IP COM» за 2 квартал 2022 року вбачається, що сальдо на початок періоду становило 182 168 965,29 грн., а на кінець періоду 176 187 317,90 грн. З рахунку 79, що містить інформацію про фінансові результати товариства, вбачається зменшення прибутку товариства, так як кредит був на початок періоду 2 293 699,97 грн., а на кінець 1 745 289,96 грн. Відповідно до фінансового звіту за І півріччя 2022 року чистий дохід від реалізації товарів за аналогічний період попереднього року є більшим (код рядка 2000), сукупний дохід за аналогічний період попереднього року є більшим (код рядка 2465). Крім того, указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Підприємницька діяльність в умовах дії воєнного стану та здійснення воєнних (бойових) дій на території України є складною. 04.01.2022 було затверджено штат товариства у кількості 128 працівників. Відповідно до наказу №20-К від 01.04.2022 призупинено дію трудового договору працівників ТОВ IP COM», крім чотирьох працівників: директора Нефьодорова В.В., головного бухгалтера Пожиленкової О.В., виконавчого директора Скринник Т.Л., менеджера із збуту Гуменчик І.М. Незважаючи на дію воєнного стану, проведення бойових дій на території Харківської області та м. Харкова ТОВ «IP COM» намагається здійснювати господарську діяльність та належним чином виконувати податкові зобов`язання для підтримки економіки країни.

На переконання представника відповідача, ТОВ «IP COM» має право на зменшення розміру неустойки, заявленої до стягнення позивачем, так як повністю виконало зобов`язання з поставки товару за Договором, здійснило поставку більшої кількості товару з невеликим простроченням, має кредиторську заборгованість перед іншими особами у значному розмірі, зменшення прибутку у господарській діяльності за другий квартал 2022 року та здійснює свою діяльність в умовах дії воєнного стану.

Також, як зазначив представник відповідача, згідно із позовними матеріалами відповідач є таким, що прострочив поставку з 01.06.2021. Отже, з 01.06.2021 позивач знав про порушення свого права, однак до суду із позовною заявою про стягнення неустойки звернувся лише 17.08.2022, тобто зі спливом строку позовної давності. У зв`язку із чим, представник відповідача звертається із заявою про застосування позовної давності.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.10.2022 підготовче засідання відкладено на 16.11.2022.

28.10.2022 через кабінет Електронного Суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№12767 від 28.10.2022).

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що з доказів наданих ТОВ «ІР СОМ» разом з відзивом на позовну заяву не вбачається, що підприємство є збитковим та перебуває у скрутному фінансовому становищі. Зокрема, з наданих відповідачем оборотно-сальдових відомостей вбачається, що у підприємства є кредиторська заборгованість в розмірі 65 124 495,79 грн., але при цьому є і дебіторська заборгованість в розмірі 89 016 734,44 грн. Зі звіту про фінансові результати ТОВ «ІР СОМ» за І півріччя 2022 року вбачається, що підприємство є прибутковим (отриманий прибуток за звітний період хоча і менший у порівнянні з аналогічним періодом попереднього року, але прийнятний), збитки за перше півріччя 2022 року підприємством не понесені. Окрім того, відповідачем не надано доказів, що у зв`язку із військовою агресією проти України підприємство позбавлене можливості здійснювати свою господарську діяльність. Фактично відповідач не надав жодного належного доказу на підтвердження свого незадовільного майнового стану. Відповідач, як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір з ДБР погодив усі його істотні умови та усвідомлював наслідки неналежного виконання умов такого договору. При цьому відповідач не надає докази на підтвердження наявності об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне виконання ним договірних зобов`язань. Водночас обставини, що склались у цих правовідносинах мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності, мали та могли бути передбачені відповідачем. При цьому, стабільне функціонування ДБР є основою для належного виконання його працівниками покладених на них завдань. Водночас, прострочення виконання договірних зобов`язань ТОВ «ІР СОМ» призвело до ускладнення виконання ДБР завдань, які на нього покладаються відповідно до вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань», адже внаслідок саме таких дій не було забезпечено належне зберігання інформації з обмеженим доступом, зокрема, документів, що містять як державну таємницю, так і таємницю досудового розслідування.

Також, представник позивача зазначив, що у пунктах 6.5 та 6.6 договору сторонами в добровільному порядку погоджено розмір штрафних санкцій. Вказані пункти договору відповідачем не оспорювалися, звернень до позивача з пропозицією змінити її умови не було, в судовому порядку недійсним не визнавалися. Порушення ТОВ «ІР СОМ» умов договору №74 є підставою для застосування відповідальності у розмірі передбаченому пунктами 6.5 та 6.6 договору.

Стосовно пропуску позовної давності представник позивача зазначив, що строк, позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину. Наразі на всій території України продовжує діяти карантин, який продовжений згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 №928) до 31.12.2022. Таким чином, строк позовної давності за вимогами про стягнення із ТОВ «ІР СОМ» неустойки, перебіг якого, на думку відповідача, почався з 01.06.2021, станом на дату подання позову (17.08.2022) був продовжений в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та відповідно не був пропущений позивачем.

02.11.2022 через кабінет Електронного Суду від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (вх.№13138 02.11.2022), в яких зазначив, що не лише скрутний майновий стан є єдиною підставою для зменшення розміру неустойки і не лише на цю підставу відповідач посилається у своєму клопотанні. Це вбачається із приписів ст.233 ГК України, так як при зменшенні розміру штрафних санкцій беруться до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але і інші інтереси сторін, завдання збитків іншим учасникам господарських відносин.

Як стверджує представник відповідача, він, надаючи до суду документи бухгалтерського обліку та фінансової звітності, звертає увагу суду на те, що має боргові зобов`язання, що його контрагенти не виконали перед ним зобов`язання та мають борги. Також прибуток ТОВ «IP COM» за друге півріччя 2022 року є меншим за прибуток за аналогічний період. Відповідач акцентує увагу, що трудові відносини з багатьма працівниками призупинені та незважаючи на дію воєнного стану, проведення бойових дій на території, де знаходиться відповідач, останній намагається продовжувати здійснювати господарську діяльність, виконувати податкові зобов`язання, сплачувати заробітну плату працівникам, які працюють, поповнювати державний бюджет України та підтримувати економіку країни, тоді як правоохоронний орган України звертається до суду із позовною заявою про стягнення штрафних санкцій, які є майже ідентичними ціні договору, за яким було поставлено товар, а саме: розмір неустойки, заявленої до стягнення - 284 198, 04 грн., а ціна договору - 289 998, 00 грн.

В підготовчому засіданні 16.11.2022 без виходу до нарадчої кімнати судом було постановлено ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.12.2022.

Представник позивача, який приймав участь в судовому засіданні 07.12.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, яка приймала участь в судовому засіданні 07.12.2022 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, просила суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%, а також просила застосувати позовну давність.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Так, відповідно до частини 1 статті 195 ГПК України, суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку.

Згідно ч.2 ст.195 ГПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Разом з цим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 №133/2022 частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України.

Законом України №2212-ІХ від 21.04.2022 затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України Про затвердження Указу Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні від 22.05.2022 №2263-ІХ затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ Про затвердження Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-IX Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

За змістом статей 10, 12-2 Закону України Про правовий режим воєнного стану правосуддя в Україні в умовах воєнного стану має здійснюватися у повному обсязі, тобто не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст.26 Закону України Про правовий режим воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладеною.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява № 35787/03, п. 29, 26 липня 2007 року; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08 грудня 2016 року).

Відповідно до частини 1, пункту 10 частини 3 статті 2 та частини 2 статті 114 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Основними засадами (принципами) господарського судочинства є розумність строків розгляду справи судом, а строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критерій розумності строку розгляду справи визначений у листі Верховного Суду України від 25 січня 2006 року №1-5/45 "Щодо перевищення розумних строків розгляду справ", в якому зазначено, що критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторного направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії"). Таким чином, у кожній справі постає питання оцінки, що залежатиме від конкретних обставин.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02 травня 2013 року, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15 березня 2012 року).

У статті 6 Конвенції закріплений принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі Ашингдейн проти Великої Британії).

При цьому, ворожі війська постійно здійснюють масований ракетний обстріл по об`єктам енергетичної інфраструктури України і через це в багатьох містах України, зокрема і у місті Харкові, де розташований Господарський суд Харківської області, періодично відсутнє електропостачання та, відповідно, інтернет-зв`язок. Поновлення постачання електроенергії та інтернет-зв`язку потребує додаткового часу.

Водночас, у місті Харкові періодично оголошуються повітряні тривоги, під час яких суддя та працівники апарату суду мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози життю та здоров`ю.

З огляду на запровадження на території України воєнного стану, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, а також враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ч.1 ст.195 ГПК України.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

При цьому, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Враховуючи положення ст.ст.13,74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.219 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 07.12.2022 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

22.03.2021 між Державним бюро розслідувань (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" (постачальник) укладено договір поставки №74 (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору, постачальник зобов`язаний передати (поставити) у власність покупця металеві шафи із замками (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар у постачальника і оплатити його вартість на умовах Договору.

Згідно з національним класифікатором України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» для товару, як предмета закупівлі за державні кошти, установлений код 44420000-0 - Будівельні товари.

Згідно з п.1.3 Договору, повне найменування, одиниці виміру, загальна кількість та ціна (вартість) товару, інші індивідуально визначені відомості визначаються у додатку 1 до Договору.

Згідно із пунктом 3.1 Договору ціна Договору - ціна (вартість) товару, яка погоджена сторонами у додатку 1 до Договору та становить 289 998,00 грн., у тому числі ПДВ 20% - 48 333,00 грн.

Оплата належним чином поставленого та прийнятого товару здійснюється покупцем протягом 10 (десяти) банківських днів з наступного дня після підписання сторонами акта шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника, за умови надходження бюджетного фінансування відповідних видатків на рахунок покупця у 2021 році (п.3.4.Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити товар покупцю протягом 10 календарних днів з моменту отримання заявки від покупця, в асортименті, комплектності, комплекті та кількості визначеними у додатку 1 до Договору і товаросупровідних документах, на адресу м. Київ, вул. Коноплянська, буд.22, або за іншою адресою в межах м. Києва з дотриманням графіку роботи понеділок - четвер з 10:00 до 17:00, п`ятниця з 10:00 до 15:45. Поставка товару здійснюється на умовах DDP правил ІНКОТЕРМС 2010 транспортом і за рахунок постачальника.

Дата та час поставки товару повідомляється постачальником покупаю не пізніше ніж за 3 робочі дні до далі поставки (п.4.2.Договору).

Строк поставки товару може бути змінений сторонами лише за умови укладення додаткової угоди, яка підписується уповноваженими представниками сторін (п.4.3.Договору).

Згідно з п.4.8. Договору зобов`язання постачальника з поставки товару вважаються виконаними належним чином своєчасно, в повному обсязі, якісно та з дотриманням умов Договору, після підписання акта приймання-передачі товару у повноваженими представниками сторін Договору.

Відповідно до п.4.9 Договору днем поставки товару та виконання постачальником обов`язку з передачі товару покупцю вважається день підписання уповноваженим представником покупця акта приймання-передачі товару.

Згідно з п.п.5.4.3. та 5.4.10. Договору постачальник зобов`язується поставити покупцю товар на умовах Договору та виконувати належним чином інші зобов`язання, визначені Договором або діючим законодавством України.

Сторони несуть відповідальність за неналежне виконання або невиконання умов Договору згідно з умовами Договору та вимогами діючого законодавства України (пункт 6.2.Договору).

Відповідно до п.6.5. Договору, у разі порушення постачальником зобов`язання щодо дотримання строків поставки, допоставки, доукомплектованості товару та/або дотримання строків заміни неякісного товару, усунення виявлених у товарі недоліків та/або дефектів (несправностей), постачальник зобов`язується сплатити покупцю неустойку у розмірі 1% від ціни Договору від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, за кожен день прострочення, без обмеження шестимісячним строком.

Пунктом 6.6. Договору передбачено, що у разі прострочення постачальником зобов`язання щодо поставки, допоставки, доукомплектованості товару та/або заміни неякісного товару, усунення виявлених у товарі недоліків та/або дефектів (несправностей) понад 30 календарних днів, постачальник зобов`язується сплатити покупцю штраф у розмірі 7% від ціни Договору та відшкодувати йому збитки, викликані таким порушенням, у повній сумі понад штрафні санкції.

Відповідно до Специфікації (Додаток №1 до Договору) постачальник зобов`язаний поставити покупцю наступний товар:

- Шафа архівна металева ШБО 12-02-08х18х04-Ц-7035 у кількості 67 шт. на загальну суму 237 180,00 грн.;

- Тубусниця К5543ТБ-100 у кількості 3 шт. на загальну суму 8 136,00 грн.;

- Шафа металева НЯ_К-012 НЯ-110-01-03х145х03Ц-7035 у кількості 2 шт. на загальну суму 4 434,00 грн.;

- Картотека металева для карток А5 К5554КШ-7 570х1335х630 у кількості 6 шт. на загальну суму 40 248,00 грн.

Загальна вартість товару згідно із Специфікацією становить 289 998,00 грн.

13.05.2021 позивачем з метою виконання умов Договору направлено відповідачу заявку №10-16-03-11126 щодо здійснення поставки товару за адресою: м. Київ, вул. Коноплянська, буд.22 (з дотриманням графіку роботи державного органу).

Зазначену заявку отримано представником TOB «ІР СОМ» 21.05.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідно до пункту 4.1. Договору 31.05.2021 є кінцевим строком поставки товару.

Проте, згідно з актом приймання-передачі товару б/н від 18.06.2021, відповідачем поставку товару на суму 235 590,00 грн. було здійснено відповідачем 18.06.2021.

Згідно з актом приймання-передачі товару №22 від 30.08.2021, відповідачем залишок частини товару (4 шафи архівні металеві та 6 картотек металевих для карток) на суму 54 408 було поставлено 30.08.2021.

Таким чином, TOB «ІР СОМ» не дотримано строків поставки товару передбачених Договором.

Враховуючи, що відповідач свої договірні зобов`язання в частині дотримання строків поставки товару не виконав, позивач на підставі п.6.5. та п.6.6. Договору просить стягнути з відповідача 263 898,18 грн. неустойки та 20 299,86 грн. штрафу.

В свою чергу відповідач порушеннями ним умов Договору в частині поставки товару у встановлений строк визнає, проте просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%. Разом з цим, відповідач просить застосувати позовну давність.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Як було встановлено судом, 22.03.2021 між Державним бюро розслідувань (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" (постачальник) укладено договір поставки №74, згідно з п.1.1. якого, постачальник зобов`язаний передати (поставити) у власність покупця металеві шафи із замками, а покупець зобов`язується прийняти товар у постачальника і оплатити його вартість на умовах Договору.

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини 1 статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Відповідно до п.4.1.Договору, постачальник зобов`язується поставити товар покупцю протягом 10 календарних днів з моменту отримання заявки від покупця, в асортименті, комплектності, комплекті та кількості визначеними у додатку 1 до Договору і товаросупровідних документах, на адресу м. Київ, вул. Коноплянська, буд.22, або за іншою адресою в межах м. Києва з дотриманням графіку роботи понеділок - четвер з 10:00 до 17:00, п`ятниця з 10:00 до 15:45. Поставка товару здійснюється на умовах DDP правил ІНКОТЕРМС 2010 транспортом і за рахунок постачальника.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.2021 позивачем з метою виконання умов Договору направлено відповідачу заявку №10-16-03-11126 щодо здійснення поставки товару за адресою: м. Київ, вул. Коноплянська, буд.22 (з дотриманням графіку роботи державного органу).

Зазначену заявку отримано представником TOB «ІР СОМ» 21.05.2021.

Таким чином, відповідач повинен був виконати свої зобов`язання з поставки товару у строк до 31.05.2021 шляхом поставки товару позивачу за адресою: м. Київ, вул. Коноплянська, буд.22.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 ЦК України).

Проте, згідно з актом приймання-передачі товару б/н від 18.06.2021, відповідачем поставку товару на суму 235 590,00 грн. було здійснено відповідачем 18.06.2021, а згідно з актом приймання-передачі товару №22 від 30.08.2021, залишок частини товару (4 шафи архівні металеві та 6 картотек металевих для карток) на суму 54 408 відповідачем було поставлено лише 30.08.2021.

У відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як свідчать матеріали справи, відповідач повністю виконав своє зобов`язання із поставки товару на суму 289 998,00 грн., проте поставку товару на суму 235 590,00 грн. відповідач прострочив на 17 календарних днів, а товар на суму 54 408,00 грн. було поставлено з простроченням на 90 календарних днів.

Відповідач не заперечує того, що зобов`язання з поставки товару ним було виконане несвоєчасно.

Відповідно до п.6.5. Договору сторони на власний розсуд погодили, що у разі порушення постачальником зобов`язання щодо дотримання строків поставки, допоставки, доукомплектованості товару та/або дотримання строків заміни неякісного товару, усунення виявлених у товарі недоліків та/або дефектів (несправностей), постачальник зобов`язується сплатити покупцю неустойку у розмірі 1% від ціни Договору від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, за кожен день прострочення, без обмеження шестимісячним строком.

Згідно з п.6.6. Договору, у разі прострочення постачальником зобов`язання щодо поставки, допоставки, доукомплектованості товару та/або заміни неякісного товару, усунення виявлених у товарі недоліків та/або дефектів (несправностей) понад 30 календарних днів, постачальник зобов`язується сплатити покупцю штраф у розмірі 7% від ціни Договору та відшкодувати йому збитки, викликані таким порушенням, у повній сумі понад штрафні санкції.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за своєю правовою природою є вимогою про стягнення пені.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України, якою передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Разом з тим, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п.4.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 №10 даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором).

В силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Верховний Суд у постанову по справі №917/194/18 від 02.04.2019 вказав, що одночасне стягнення зі сторони, яка порушила господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції, оскільки вони є формами неустойки та видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17, від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

При цьому, правовий аналіз норм законодавства свідчить про те, що пеня може бути нарахована лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 08.05.2019 у справі № 910/9078/18 та від 10.07.2018 у справі № 927/1091/17.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки штрафу та пені (неустойки) судом встановлено, що розрахунок штрафу позивачем здійснено арифметично вірно, проте розрахунок пені здійснено не вірно, оскільки в період прострочення поставки товару не повинен враховуватися день фактичної поставки товару, тобто період нарахування пені становить з 01.06.2021 по 29.08.2021 включно. Отже, кількість днів прострочення поставки товару 90, а не 91 як було враховано позивачем.

В свою чергу відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90%.

Однак, суд вважає за можливе частково задовольнити заявлене відповідачем клопотання з наступних підстав.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій представник відповідача зазначає, що позивач не надав суду докази заподіяння йому відповідачем збитків у зв`язку із простроченням поставки товару за Договором. Відповідач повністю виконав своє зобов`язання із поставки товару на суму 289 998,00 грн., підтвердженням чого слугують наявні у матеріалах справи копії актів приймання-передачі. Поставку товару на суму 235 590,00 грн. відповідач прострочив лише на 17 календарних днів, товар на меншу суму, а саме на суму 54 408, 00 грн., було поставлено з простроченням у 90 календарних днів. Отже, прострочення поставки більшої кількості товару, відповідно на більшу суму, є незначним, лише 17 календарних днів. При цьому позивач у цій справі при розрахунку розміру пені, що заявлена до стягнення, врахував 30.08.2021, що відповідач вважає неправильним. Розмір штрафних санкцій є майже таким, як і вартість поставленого товару, так як штрафні санкції, нараховані позивачем, становлять 284 198, 04 грн., а вартість товару 289 998,00 грн.

Також, як зазначає представник відповідача, підприємницька діяльність в умовах дії воєнного стану та здійснення воєнних (бойових) дій на території України є складною. Незважаючи на дію воєнного стану, проведення бойових дій на території Харківської області та м. Харкова ТОВ «IP COM» намагається здійснювати господарську діяльність та належним чином виконувати податкові зобов`язання для підтримки економіки країни.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, згідно із оборотно-сальдовою відомістю ТОВ «IP COM» за другий квартал з 36 рахунку, заборгованість інших суб`єктів господарювання перед відповідачем складає 89 016 734, 44 грн. Кредиторська заборгованість, яка є заборгованістю ТОВ «IP COM» перед іншими суб`єктами господарювання та фізичними особами, за другий квартал 2022 року становить 65 124 495,79 грн. З оборотно-сальдової відомості ТОВ «IP COM» за 2 квартал 2022 року вбачається, що сальдо на початок періоду становило 182 168 965,29 грн., а на кінець періоду 176 187 317,90 грн. З рахунку 79, що містить інформацію про фінансові результати товариства, вбачається зменшення прибутку товариства, так як кредит був на початок періоду 2 293 699,97 грн., а на кінець 1 745 289,96 грн. Відповідно до фінансового звіту за І півріччя 2022 року чистий дохід від реалізації товарів за аналогічний період попереднього року є більшим (код рядка 2000), сукупний дохід за аналогічний період попереднього року є більшим (код рядка 2465).

Згідно ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; строк прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання, відповідність/невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Згідно з пунктом 13 постанови Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №924/709/17 зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові КГС ВС від 12.02.2020 у справі №924/414/19.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов`язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч.2 ст.224 ГК України).

При цьому, обов`язково варто розмежовувати вимоги про стягнення основної суми боргу і збитків. Аналіз судової практики дає підстави для висновку про недопустимість ототожнення збитків з несплаченими за товар грошовими сумами, які іменуються заборгованістю.

Цивільні та господарські відносини у країні ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (Постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2019 р. по справі №910/1005/19).

Суд відхиляє доводи відповідача щодо складності підприємницької діяльності в умовах дії воєнного стану, оскільки прострочення відповідачем поставки товару відбулося до введення воєнного стану в Україні.

При цьому, суд враховує поведінку відповідача, ступінь виконання зобов`язання, строк прострочення виконання (зокрема, товар на суму 235 590,00 грн. відповідач прострочив на 17 календарних днів, а товар на суму 54 408,00 грн., було поставлено з простроченням на 90 календарних днів), фінансовий стан відповідача, а також співмірність ціни договору з розміром штрафних санкцій.

Крім того, у даній справі позивачем не доведено того, що порушенням виконання зобов`язань з поставки товару у встановлений строк, відповідач заподіяв йому збитків, розмір яких перевищує або дорівнює заявленому розміру штрафу та пені (неустойки).

У постанові від 23.03.2021 у справі №921/580/19 Верховний Суд вказує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 р. у справі 902/538/18).

Нормами чинного законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.

Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2014 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 сформував правову позицію, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

В постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

У постанові від 24.02.2021 у справі №924/633/20 Верховний Суд зазначає, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призвести до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18).

Зваживши на фактичні обставини спору, взявши до уваги інтереси обох сторін, з огляду на приписи статей 253, 509, 525, 526, 549, 551, 610, 611, 627, 629 Цивільного кодексу України та статей 231-233 Господарського кодексу України, спираючись на принципи справедливості та розумності, суд дійшов висновку про доцільність зменшення розміру штрафу та неустойки (пені) на 50% від заявленої позивачем до стягнення суми, а саме до суми неустойки (пені) у розмірі 131 949,09 грн. та до суми штрафу у розмірі 10 149,93 грн., у зв`язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Присудження до стягнення штрафу у вказаному розмірі, з урахуванням обставин справи, відповідає вимогам чинного законодавства України, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, способом стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань, а також засобом недопущення використання штрафних санкцій, як інструменту отримання безпідставних доходів.

Крім того відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені).

В обґрунтування заяви про застосування позовної давності представник відповідача зазначає, що згідно із позовними матеріалами відповідач є таким, що прострочив поставку з 01.06.2021. Отже, з 01.06.2021 позивач знав про порушення свого права, однак до суду із позовною заявою про стягнення неустойки звернувся лише 17.08.2022, тобто зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст.258 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. За правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 18.05.2016 по справі №6-474цс16 зазначив, що правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі №6-3006цс15 та від 25 травня 2016 року у справі №6-1138цс 15.

Положення глави 19 ЦК України про строки позовної давності підлягають застосуванню з урахуванням положень ч.6 ст.232 ГК України, а тому:

1) якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права;

2) з огляду на те, що нарахування господарських штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію. Положення ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду у межах строку позовної давності за основною вимогою, до господарських санкцій не застосовується.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15 та постанові Верховного Суду по справі №910/17753/18 від 28.01.2020.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі №911/1563/18 від 22 липня 2019 року, положеннями частини шостої статті 232 ГК України передбачено особливість порядку застосування господарських штрафних санкцій, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. У відповідності до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Разом з тим відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то строк позовної давності спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Разом з цим, Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з наступними змінами та доповненнями) постановлено установити карантин на усій території України з 12.03.2020.

В подальшому Постановами Кабінету Міністрів України карантин неодноразово продовжувався.

Законом України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України,2003 р., №№40-44, ст.356) доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Наразі Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 №928 дію карантину продовжено до 31.12.2022.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені) на підставі пунктів 6.5. та 6.6. договору поставки від 22.03.2021 №74.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату судового збору, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача, не враховуючи зменшення розміру штрафних санкцій (зважаючи на те, що відповідні вимоги обґрунтовані, однак, суд скористався правом зменшити розмір неустойки (штрафу, пені)), в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" про зменшення розміру неустойки та штрафу на 90% - задовольнити частково.

Зменшити розмір неустойки та штрафу на 50%.

Позовні вимоги Державного бюро розслідувань до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІР СОМ" (вул.23 Серпня, б.31-Б, м.Харків, 61072, ) на користь Державного бюро розслідувань (вул.Панаса Мирного, б.28, м.Київ, 01011, ) суму неустойки у розмірі 131 949 (сто тридцять одна тисяча дев`ятсот сорок дев`ять) грн. 09 коп. та штраф у розмірі 10 149 (десять тисяч сто сорок дев`ять) грн. 93 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 262 (чотири тисячі двісті шістдесят дві) грн. 98 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "15" грудня 2022 р.

Суддя Т.О. Пономаренко