ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.12.2022м. СумиСправа № 920/872/22

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Яковенка В.В., за участю секретаря судового засідання Балицького В.В.., розглянувши матеріали справи № 920/872/22 в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом: Акціонерного товариства Науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут атомного та енергетичного насособудування (40003, м. Суми, вул.. 2-га Залізнична, 2, )

до відповідача: Акціонерного товариства Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування Насосенергомаш (40011, м. Суми, Привокзальна площа, 1, )

про стягнення 195213,90 грн,

представники сторін:

позивача Денисенко Р.В.;

відповідача Скубира О.М.

ВСТАНОВИВ:

Позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 195213,90 грн заборгованості, з яких: 165456,00 грн заборгованість за передані результати робіт відповідно до угоди 495 до договору 2019, 4963,68 грн пеня, 2869,42 грн 3% річних, 21924,81 грн інфляційні нарахування, а також судові витрати в розмірі 2928,21 грн.

Ухвалою від 25.10.2022 суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.11.2022.

10 листопада відповідач подав до суду відзив, де просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки строк виконання зобов`язань з договором продовжується на час форс-мажорних обставин (військова агресія РФ, воєнний стан), які засвідчені листом Торгово-промислової палати України. Крім того Правлінням НБУ зупинено здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів держави, що здійснила збройну агресію проти України. Кінцевим беніфіціарним власником Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» (АТ «Сумський завод «Насосенергомаш») є громадянин Російської Федерації. У разі прийняття рішення про задоволення або часткове задоволення позовних вимог просив зменшити розмір пені, інфляційних втрат і 3% річних до справедливого розміру.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч. 1 ст. 252 ГПК).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться (ч. 8 ст. 252 ГПК).

Відповідно до ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін на підставі наявних в справі матеріалів.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення позову, враховуючи наступне.

27.04.2018 між Акціонерним товариством «Науково-дослідний і проектно- конструкторський інститут атомного та енергетичного насособудування» (позивач, виконавець) та Акціонерним товариством «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» (відповідач, замовник) укладено договір на створення і передачу науково-технічної продукції, робіт і послуг № 2019 (далі договір № 2019), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується за завданням замовника виконати роботи й надати послуги й передати у власність замовника, а замовник зобов`язується прийняти й оплатити результати робіт і майнові права інтелектуальної власності, а також послуги на умовах, у порядку та у строки, установлені даним договором.

Відповідно до розділу 4 договору № 2019 конкретний перелік нормативних документів, відповідно до якого виконується проектування, умови переходу і оформлення майнових прав інтелектуальної власності указуються в окремій Додатковій угоді по кожній конкретній Роботі (Послузі) до цього Договору. До Додаткових угод до даного Договору додаються Календарні плани робіт. У Календарних планах указується: розділ (найменування насосного агрегату), найменування Етапів Робіт, строки виконання й вартість Етапів Робіт, Результат Робіт, переданий після виконання Етапу Робіт.

Між позивачем та відповідачем в межах виконання договору № 2019 укладено 04.11.2021 додаткову угоду № 495 до договору № 2019 від 27.04.2018 на створення та передачу науково-технічної продукції, робіт і послуг (далі угода 495).

Згідно з п. 1.1 додаткової угоди 495 позивач зобов`язується виконати роботу «Розробка конструкторської документації КВП насосного агрегату АПЭ 580-195-5 з гідромуфтою 650 SVNL 33 HP, «VOITH TURBO» (замовлення 2180) основний конструкторський документ РН 17.116.000.00, код ДК 016.2010-72.19, далі за текстом «робота» та передати у власність Відповідача, а Відповідач зобов`язується прийняти та оплатити результати робіт і майнові права інтелектуальної власності на умовах і в порядку , що встановлений договором № 2019 від 27.04.2018 та цією додатковою угодою.

На підставі п. 3.7 після виконання робіт виконавець разом з передачею результатів робіт передає замовнику акт здачі-приймання робіт із зазначенням переліку виконаних робіт.

Згідно з п. 2.2 угоди 495 відповідач зобов`язаний здійснити оплату платіжним дорученням у розмірі загальної вартості доданого календарного плану на банківський рахунок виконавця протягом 30-ти банківських днів із дня підписання акта здачі-приймання робіт за етапом.

Як зазначає позивач, унаслідок виконання робіт, обумовлених угодою 495, позивачем передано відповідачу результати робіт та акт здачі-приймання робіт №9062 від 31.01.2022 на суму 165456,0 грн, який було підписано відповідачем 31.01.2022.

Таким чином, у відповідності до умов п. 2.2 угоди 495 відповідач за виконані та визначені нею роботи зобов`язаний був сплатити до 15.03.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем договірні зобов`язання з оплати виконаних робіт нездійснені належним чином та в обумовлені угодою 495 строки, в зв`язку з чим у відповідача обліковується основна сума заборгованості в розмірі 165456,00 грн.

У зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості, в т.ч. за угодою 495 до договору № 2019 позивач листом від 14.07.2022 № 0475/ЮБ звернувся до АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» з претензією про сплату боргу.

У відповіді на претензію відповідачем (лист від 27.07.2022 № 253) визнано факт наявності основної суми заборгованості за договором № 2019 від 27.04.2018, в т.ч. і за угодою 495, та повідомлено що погашення заборгованості по договорам АТ «ВНДІАЕН» буде здійснено в найкоротший термін після зняття обмежень зазначених в цьому листі.

Проте як зазначає позивач, відповідач не сплатив заборгованість за надані послуги, що і стало причиною звернення до суду з цим позовом.

Відповідач проти задоволення позову заперечує. У свою чергу відповідач підтверджує факт існування договірних відносин між сторонами на підставі договору на створення і передачу науково-технічної продукції, робіт і послуг № 2019 від 27.04.2018, в т.ч. додаткової угоди № 495 від 04.11.2021 та факт наявності заборгованості за виконані роботи. Проте в обґрунтування підстав заперечення проти позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, про наявність форс-мажорних обставин, зокрема введенням в Україні воєнного стану 24.02.2022 та те, що, оскільки кінцевим беніфіціаром власника відповідача є громадянин рф, Національним Банком України зупинено здійснення видаткових операцій по рахунку відповідача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

На підставі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що спірним періодом, у який утворилась заявлена позивачем заборгованість у сумі 165456,00 грн, є березень 2022 року.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

У відповідності до пунктів 7.1-7.3 договору 2019 "сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання обовязків за договором, якщо це зявилося слідством дії обставин непереборної чинності (форс-мажору), наприклад: стихійні лиха, воєнні дії, страйки, масові безладдя й хвилювання, що роблять неможливим виконання договору, будь-які інші обставини поза розумним контролем Сторін, що перешкоджають виконанню Договору. Строк виконання за договором продовжується на час дії вищевказаних обставин непереборної чинності за умови, що сторона, для якої наступив форс-мажор, у триденний строк з моменту настання даних обставин сповістила іншу сторону про настання форс-мажорних обставин. Належним підтвердженням настання форс-мажорних обставині їхнього терміну дії є сертифікат Сумської Торгово-промислової палати."

Позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, суд оцінює критично та не може покласти в основу цього рішення, враховуючи наступне.

Свою позицію відповідач обґрунтовує настанням форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), посилаючись як на документ що підтверджує їх настання - оприлюднений лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).

Проте, зазначений лист тлумачить, що введення воєнного стану на території Україні є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україіні» та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 13 липня 2014 року № 40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами п. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

Для того, щоб отримати сертифікат ТПП про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), слід довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їх результатом), на які сторона посилається як на підставу неможливості виконати зобов`язання.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28 лютого 2022 року не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28 лютого 2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Верховний Суд у справі № 910/9258/20 наголошує: «Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона повинна довести, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного випадку виконання зобов`язання».

Окрім цього відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно зі ст.. 218 ГК України унормовано, що суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності».

Тобто форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) звільняють лише від відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, а не від самого зобов`язання.

Верховний суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, зазначив, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Крім того всупереч положенню п.7.2 договору 2019 відповідач не сповістив безпосередньо позивача, а не невизначене коло осіб на власному сайті в мережі Інтернет, про настання форс-мажорних обставин за конкретними договірними зобов`язаннями та на засвідчення цього не надав відповідний сертифікат Сумської Торгово-промислової палати.

На підтвердження доводів щодо неможливості розрахуватися з позивачем у зв`язку з обмеженнями, введеними постановою Правління НБУ "Про роботу банківської системи в запровадження воєнного стану" №18 від 24.02.2022 зі змінами, належних і допустимих доказів не надано.

Суд зауважує, що наявність вказаної постанови НБУ впливає на порядок виконання судового рішення, а не на його постановлення.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведення основного боргу позивачем, а тому позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за передані результати робіт в сумі 165456,00 грн.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 230 ГК України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6.2. договору 2019 сторонами погоджено, що за порушення замовником установлених строків оплати він сплачує виконавцеві пеню в розмірі 0,1% від вартості грошових зобов`язань за кожний день прострочення, але не більше 3% від загальної суми грошових зобов`язань по відповідному етапу робіт.

На підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» № 2921-ІІІ від 10.01.2002р., розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

На підставі поданого позивачем розрахунку сума пені становить 4963,68 грн за період з 15.03.2022 до 13.07.2022.

Відповідач контррозрахунку штрафних санкцій суду не надав, посилаючись на приписи ч.3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, просив у разі прийняття рішення про задоволення або часткове задоволення позовних вимог зменшити розмір пені, інфляційних втрат і 3% річних до справедливого розміру.

У відповідності до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 2 ст. 233 ГК України у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, тому він, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав, за яких можливе її зменшення.

Суд звертає увагу, що суд враховує не тільки фінансовий стан сторін, а й ступінь виконання боржником зобов`язань за договором.

Крім того розмір нарахованої позивачем до стягнення пені є співрозмірним з допущеним відповідачем порушенням, не є надмірно великим, приймаючи до уваги розмір основної заборгованості, що в майбутньому стимулюватиме відповідача належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

У цьому випадку суд враховує, що існуючий за договором борг відповідач не сплачував, чим порушив права та інтереси позивача. Доказів вжиття відповідачем відповідних заходів з цього приводу матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять і доказів фактичної неможливості сплати відповідачем заборгованості за договором.

Беручи до уваги те, що судом було встановлено факт порушення з боку відповідача грошового зобов`язання за надані послуги, а стягнення пені передбачена умовами договору та нормами чинного законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 4963,68 грн пені, не вбачаючи підстав для зменшення її розміру.

Окрім цього позивач у відповідності до поданого розрахунку просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 2869,42 грн та інфляційних нарахувань у сумі 21924,81 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних за своєю правовою природою не є санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає: 1) в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; 2) у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

При цьому слід зазначити, що згідно з положеннями Цивільного кодексу України проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. Проте сторонами такий розмір процентів не визначався.

У постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 та Верховного Суду від 26.04.2018 р. у справі № 910/10156/17 зроблено висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення.

Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, інфляційних втрат і 3% річних.

Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги встановлений судом факт несвоєчасної оплати виконаних робіт, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2869,42 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 21924,81 грн є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2, 3 ст. 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно зі статтями 123, 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 129, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування Насосенергомаш (40011, м. Суми, Привокзальна площа, 1, ) на користь Акціонерного товариства Науково-дослідний і проектно-конструкторський інститут атомного та енергетичного насособудування (40003, м. Суми, вул.. 2-га Залізнична, 2, ) 165456 грн 00 коп. (сто шістдесят п`ять тисяч чотириста п`ятдесят шість гривень) заборгованості за передані результати робіт відповідно до угоди 495 до договору №2019, 4963 грн 68 коп. (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят три гривні 68 копійок) пені, 2869 грн 42 коп. (дві тисячі вісімсот шістдесят дев`ять гривень 42 копійки) 3% річних, 21924 грн 81 коп. (двадцять одна тисяча дев`ятсот двадцять чотири гривні 81 копійка) інфляційних нарахувань та 2928 грн 21 коп. (дві тисячі дев`ятсот двадцять вісім гривень 21 копійка) витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 19.12.2022, оскільки останній день підписання судового рішення припав на вихідний день.

Суддя В.В. Яковенко