ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2022 Справа № 914/1828/22

Господарський суд Львівської області у складі судді Долінської О.З., за участю секретаря судового засідання Муравець О.М.,

розглянувши матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Олів Лайн, с. Чайки Київської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Онікс, м. Львів

про визнання недійсним договору позики № ФД-230921 від 23.09.2021 р.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Олів Лайн до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Онікс про визнання недійсним договору позики № ФД-230921 від 23.09.2021 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.08.2022 р., відкрито провадження у справі. Судом постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 14.09.2022 р.

12.09.2022 р. представником відповідача подано на адресу суду відзив на позовну заяву з додатками за вх. №18889/22.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.09.2022 р. підготовче засідання у даній справі призначено на 12.10.2022 року.

26.09.2022 р. представником позивача подано на адресу суду відповідь на відзив з додатками за вх. № 19811/22.

28.09.2022 р. представником відповідача подано заперечення на відповідь позивача на відзив з додатками за вх. № 19991/22.

12.10.2022 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду заяву з додатками (вх. № 20900/22) про долучення до матеріалів справи наступних документів, а саме: копію статуту відповідача (нова редакція), затвердженого протоколом загальних зборів учасників відповідача № 11/06/19-АО від 11.06.2019 р.; копію фінансової звітності (відповідача) малого підприємства від 01.01.2021 р.; копію довідки відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022 р.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 12.10.2022 р. судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження у справі № 914/1828/22 на тридцять днів з ініціативи суду. Розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 26.10.2022 р.

26.10.2022 р. представником позивача подано на електронну адресу суду заяву про зміну підстав позову за вх. № 3454/22.

26.10.2022 р. від представника відповідача на електронну адресу суду надійшла заява за вх. № 22215/22, в якій представник відповідача зазначає про те, що попередній розрахунок суми судових витрат становить 20 000,00 грн.

Протокольною ухвалою суду від 26.10.2022 р. прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову за вх. № 3454/22 від 26.10.2022 р. та ухвалено подальший розгляд справи здійснювати з її врахуванням.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.10.2022 р. судом постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу № 914/1828/22 до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 23.11.2022 р.

Призначене на 23.11.2022 р. судове засідання не відбулося через відсутність 23.11.2022 року електропостачання у приміщенні Господарського суду Львівської області, що підтверджується актом від 25.11.2022 р., який долучено до матеріалів справи.

14.11.2022 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду додаткові заперечення з додатками на позовну заяву, враховуючи заяву позивача від 23.10.2022 р. про зміну підстав позову за вх. № 23643/22.

Крім того, 14.11.2022 р. від представника відповідача на електронну адресу суду надійшла заява з додатками про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу за вх. № 23647/22. Відповідно до поданої заяви, відповідач просить суд стягнути з позивача 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.11.2022 р. розгляд справи по суті призначено на14.12.2022 р.

14.12.2022 р. представник позивача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).

08.12.2022 р. представником позивача подано на електронну адресу суду клопотання за вх. № 25428/22, в якому позивач просить суд розглянути справу № 914/1828/22 в судовому засіданні 14.12.2022 р. без участі повноважного представника позивача, позовні вимоги задоволити повністю.

14.12.2022 р. представник відповідача в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, хоча належно був повідомлений про час, дату та місце судового засідання (докази містяться в матеріалах справи).

14.12.2022 р. від представника відповідача на електронну адресу суду надійшла заява за вх. № 25788/22, в якій він просить суд визнати поважними причини неявки в судове засідання 14.12.2022 року із підстав, наведених у даній заяві, провести його за відсутності повноважного представника відповідача, у задоволені позову відмовити повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи ч.3 ст.222 ГПК України, відповідно до якої, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Відтак, фіксування судового процесу під час судового засідання 14.12.2022 р. не здійснюється.

Стаття 43 ГПК України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог ГПК України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Враховуючи те, що норми ст. 81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 74 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Отже, судом було забезпечено принцип змагальності сторін, рівність сторін, що полягає у наданні їм однакових можливостей для реалізації ними своїх процесуальних прав, з огляду на сплив строків для подання доказів, з метою дотримання прав позивача на своєчасне вирішення спору.

В силу приписів ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Одним із основних принципів (засад) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суд з прав людини від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України).

Водночас, необґрунтоване відкладення розгляду справи призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що подані сторонами у цій справі докази дозволяють суду встановити та оцінити конкретні обставини (факти), якими учасники справи обґрунтовують свої позовні вимоги та заперечення позовних вимог і які мають суттєве значення для вирішення цього спору, а отже, розглянути та вирішити спір й здійснити розподіл судових витрат у цій справі, що в свою чергу, вказує на можливість виконання завдань господарського судочинства та з урахуванням необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення у справі № 914/1828/22.

В судовому засіданні 14.12.2022 р., відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

Як зазначає позивач, 23.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» (за договором Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю « ОЛІВ ЛАЙН» (за договором Позичальник) було укладено Договір позики № ФД-230921, відповідно до п.1.1 якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього Договору (надалі - позика або поворотна фінансова допомога), без нарахування відсотків, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Розмір позики становить 6 500 000,00 грн. (п. 2.1 Договору). Позикодавець передає позику Позичальникові повністю до 23 вересня 2021 року (п. 3.1 Договору). Позика передається в безготівковій формі Позикодавцем Позичальнику шляхом перерахування на його поточний рахунок (п. 3.2 Договору).

Строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок Позичальника і триває до 31 березня 2022 р. Строк, визначений у п.4.1 цього Договору, може бути продовжений за домовленістю Сторін (п.4.2 Договору).

Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п.4.1 цього Договору (п.5.1 Договору).

Позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок Позикодавця (п. 5.2 Договору).

Даний договір припиняє свою дію в день повернення повної суми позики (п. 6.2 Договору).

Сторонами Договору передбачено наступну відповідальність у випадку порушення Позичальником строків повернення позики.

Зокрема, п. 5.3. Договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного Договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення Позичальника, за кожен день прострочення.

Крім того, відповідно до п. 5.4 Договору визначено, що у випадку порушення Позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного Договору більше 3-х банківських днів, Позичальник додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 5.3 Договору, зобов`язаний сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

Позивач зазначає, що Сторонами Договору передбачено одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше 3-х банківських днів за порушення строків повернення позики в якості забезпечення належного виконання Договору позики № ФД-230921 від 23.09.2021 р.

Позивач вважає, що таке стягнення є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Крім того, у поданій заяві про зміну підстав позову за вх. № 3454/22 від 26.10.2022 р., позивач зазначає, що згідно п. 2.1 Договору ФД-230921 від 23.09.2021 р., що оспорюється, розмір позики становить 6 500 000,00 грн.

Позивач вважає, що укладений правочин ФД-230921 від 23.09.2021 р. про надання позики в розмірі 6 500 000,00 грн. є значним правочином в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та відповідно вчинений директором ТзОВ Агрофірма Онікс Путько Ю.А. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору і є недійсним виходячи з приписів ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 92, 241 ЦК України. На підставі наведеного, позивач просить суд визнати недійсним Договір позики ФД-230921 від 23.09.2021 р., укладений між ТзОВ Агрофірма Онікс та ТзОВ Олів Лайн. Судові витрати покласти на відповідача.

Позиція відповідача.

У поданому відзиві на позовну заяву за вх. № 18889/22 від 12.09.2022 р. відповідач зазначає про те, що згідно з п. 1.1 Договору позики у порядку та на умовах, визначених цим договором, Відповідач передає у власність Позивачу грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору без нарахування відсотків, а Позивач зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Згідно з п. 2.1. Договору позики розмір позики становить 6 500 000,00 грн. Відповідач вказує на те, що ним 23.09.2021 на користь Позивача було перераховано у повному обсязі розмір позики, що підтверджується платіжним дорученням №66 від 23.09.2021 на суму 5 700 000,00 грн. та платіжним дорученням № 67 від 23.09.2021 на суму 800 000,00 грн. Пунктом 5.1. Договору позики встановлено, що Позивач зобов`язується повернути Відповідачеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п. 4.1. цього Договору, а згідно з п. 5.2. вказаного договору позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок Відповідача. Отже, відповідач вважає, що 01.04.2022 року настав строк оплати (повернення коштів) відповідно до Договору позики, але Позивачем жодних коштів повернуто не було. Пунктом 5.1. Договору позики встановлено, що Позивач зобов`язується повернути Відповідачеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п. 4.1. цього Договору, а згідно з п. 5.2. позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок Відповідача. Окрім того, п. 5.3. Договору позики встановлено, що у випадку порушення Позивачем строків повернення позики згідно з п. 4.1. даного Договору Позивач зобов`язаний сплатити Відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення Позивача, за кожен день прострочення, а відповідно до п. 5.4. Договору позики від 23.09.2021 року у випадку порушення Позивачем строків повернення позики згідно з п. 4.1. даного Договору більше 3-х банківських днів, Позивач додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 5.3. договору, зобов`язаний сплатити Відповідачу штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики. Відповідач вказує на те, що позивач своїх зобов`язань за Договором позики не виконував й не виконав, а тому у Позивача виникла заборгованість перед Відповідачем на загальну суму 6 500 000,00 грн. У поданому відзиві, відповідач також зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову Позивача до Відповідача про визнання недійсним Договору позики.

14.11.2022 р. за вх. № 23643/22 представником відповідача подано додаткові заперечення на позовну заяву, враховуючи заяву позивача від 23.10.2022 р. про зміну підстав позову у справі № 914/1828/22, в яких вказує, що не погоджується з твердженнями позивача, що укладений Договір позики є значним правочином в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому вказаний правочин вчинений керівником відповідача без перевищення наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору. Також відповідач зазначає, що керівник відповідача на момент підписання Договору позики і наразі є кінцевим бенефіціарним власником (контролером) відповідача, а також має більшість голосів на загальних зборах учасників Відповідача. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач своїх зобов`язань за Договором позики не виконав, а тому у нього виникла заборгованість перед Відповідачем, і подання вказаного позову, а також заяви про зміну підстав позову по справі №914/1828/22, вважає виявленням волі Позивача щодо ухилення від покладених на нього цивільно-правових зобов`язань щодо сплати коштів, що можна розцінити як недобросовісне використання власними суб`єктивними правами. На підставі наведеного, відповідач просить суд у задоволені позову відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані суду документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, здійснивши огляд документів, суд встановив наступне.

23.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» (за договором Позикодавець, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю « ОЛІВ ЛАЙН» (за договором Позичальник, позивач у справі) було укладено Договір позики № ФД-230921 (поворотньої фінансової допомоги), відповідно до п.1.1 якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п.2.1 цього Договору (надалі - позика або поворотна фінансова допомога), без нарахування відсотків, а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Розмір позики становить 6 500 000,00 грн. (п. 2.1 Договору).

Позикодавець передає позику Позичальникові повністю до 23 вересня 2021 року (п. 3.1 Договору). Позика передається в безготівковій формі Позикодавцем Позичальнику шляхом перерахування на його поточний рахунок (п. 3.2 Договору).

Строк позики розпочинається з моменту отримання грошових коштів на поточний рахунок Позичальника і триває до 31 березня 2022 р. Строк, визначений у п.4.1 цього Договору, може бути продовжений за домовленістю Сторін (п.4.2 Договору).

Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві позику частково або повністю в будь-який термін, але не пізніше строку, визначеного в п.4.1 цього Договору (п.5.1 Договору).

Позика повертається в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок Позикодавця (п. 5.2 Договору).

Даний договір припиняє свою дію в день повернення повної суми позики (п. 6.2 Договору).

Сторонами Договору передбачено наступну відповідальність у випадку порушення Позичальником строків повернення позики.

Зокрема, п. 5.3. Договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного Договору, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, що діяла на момент прострочення Позичальника, за кожен день прострочення.

Крім того, відповідно до п. 5.4 Договору визначено, що у випадку порушення Позичальником строків повернення позики згідно з п. 4.1 даного Договору більше 3-х банківських днів, Позичальник додатково, крім штрафних санкцій, визначених в п. 5.3 Договору, зобов`язаний сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 10% від суми неповерненої позики.

23.09.2021 року відповідачем перераховано на користь позивача розмір позики, що підтверджується платіжним дорученням №66 від 23.09.2021 року на суму 5 700 000,00 грн. та платіжним дорученням № 67 від 23.09.2021 на суму 800 000,00 грн. Вказані платіжні доручення долучено відповідачем до матеріалів справи.

Позивач вважає, що Договір позики ФД-230921 від 23.09.2021 року є недійсним, зазначаючи, що одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше трьох банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст.ст. 8, 61 Конституції України, ст. ст. 6, 16, ч. 3 ст. 215, ст. 203, ст. ст. 525, 526, 546, ч. 1 ст. 549, ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України, ст. 20, ч. 1 ст. 173, ч. 7 ст. 179, ст. ст. 180, 193, 216, 230, ч. 1, 4 ст. 231 Господарського кодексу України, а також з додаткових підстав, що викладені позивачем в заяві про зміну підстав позову, а саме ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст.ст. 92, 241 ЦК України, що і слугувало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінка суду.

Враховуючи правову природу Договору позики № ФД-230921 (поворотньої фінансової допомоги) від 23 вересня 2021 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю « ОЛІВ ЛАЙН», кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини за договором позики.

Регулювання відносин, що виникають у зв`язку із укладенням договору позики здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 та 2 статті 1047 Цивільного кодексу України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 Цивільного кодексу України, за якою відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових коштів або інших речей позичальнику.

Отже, досліджуючи договори позики, суд повинен виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Істотною умовою договору позики є його предмет, яким можуть бути гроші або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши кошти, зобов`язаний повернути таку саму суму або рівну кількість речей того самого роду такої самої якості.

Судом встановлено, що 23.09.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ОНІКС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛІВ ЛАЙН» (було укладено Договір позики № ФД-230921 (поворотньої фінансової допомоги).

23.09.2021 року відповідачем, на виконання умов Договору позики, перераховано на користь позивача розмір позики, що підтверджується платіжним дорученням №66 від 23.09.2021 року на суму 5 700 000,00 грн. та платіжним дорученням № 67 від 23.09.2021 на суму 800 000,00 грн., які долучено до матеріалів справи.

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недійсним Договір позики ФД-230921 від 23.09.2021 року, оскільки вважає, що передбачене в Договорі одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше трьох банківських днів строків повернення позики є подвійним стягненням неустойки за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами ст. 61 Конституції України. Позивач також вважає, що укладений правочин ФД-230921 від 23.09.2021 р. про надання позики в розмірі 6 500 000,00 грн. є значним правочином в розумінні ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та відповідно вчинений директором ТзОВ Агрофірма Онікс Путько Ю.А. з перевищенням наданих повноважень щодо представництва юридичної особи на укладення такого договору і є недійсним виходячи з приписів ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», ст. 92, 241 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, що містяться, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Щодо повноважень директора відповідача на підписання Договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 року, суд зазначає наступне.

Так, ч. 3 ст. 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства відповідно до останньої затвердженої фінансової звітності, приймаються виключно загальними зборами учасників, якщо інше не передбачено статутом товариства.

При цьому, ч. 1 ст. 44 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», Законом або статутом товариства може встановлюватися особливий порядок надання згоди уповноваженими на те органами товариства на вчинення певних правочинів, залежно від вартості предмета правочину чи інших критеріїв (значні правочини).

12.10.2022 р. відповідачем долучено до матеріалів справи (вх. № 20900/22 від 12.10.2022 р.) Статут Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Онікс (нова редакція), затвердженого протоколом загальних зборів учасників Відповідача №11/06/19-АО від 11.06.2019 р. Відповідно до п. 3.15 Статуту, директор вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що входять до виключної компетенції Загальних зборів Учасників.

Крім того, відповідачем долучено до матеріалів справи (вх. № 20900/22 від 12.10.2022 р.) копію фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2021 - ТзОВ Агрофірма Онікс, квитанцію №2, що підтверджує подання Відповідачем фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2021 (Звіт: 1-м, 2-м. Фінансовий звіт суб`єкта малого підприємництва за 2020 рік), довідку Відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022.

Відповідно до п. 3.6. Статуту, рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Інших обмежень щодо укладення правочинів керівником Відповідача, Статутом не передбачено, окрім прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника, що є не аналогічним правочином щодо укладеного договору позики.

Відповідно до фінансової звітності малого підприємства від 01.01.2021, що подавався Відповідачем до органів статистики (копія звітності та квитанції №2, що підтверджує подання долучено до матеріалів справи) власний капітал станом на 31.12.2020 рік становив 436 708 300,00 грн.

Відповідно до довідки Відповідача про розмір чистих активів від 07.10.2022, що згідно з Балансом (фінансовим звітом суб`єкта малого підприємства) станом на 30.06.2021, власний капітал (чисті активи рядок 1495) Відповідача становить 261 289 400,00 грн.

Враховуючи розмір чистих активів Відповідача станом на 23.09.2021, керівник Відповідача Путько Ю.А. мав необхідні повноваження для укладення та виконання Договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 р.

Відповідно до п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу або перерахування коштів другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів та інші).

Стосовно тверджень позивача про недійсність Договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 року, в якому передбачено одночасне стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання повернення позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк більше трьох банківських днів строків повернення позики, що на думку позивача, є подвійним стягненням неустойки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому, позивачем не заперечується факт отримання грошових коштів відповідно до оспорюваного Договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 р. Жодних звернень із зауваженнями щодо змісту оспорюваного Договору позики зі сторони позивача не надходило, а тому беручи до уваги презумпцію правомірності правочину, наявні відповідні цивільно-правові відносини між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.08.2018 у справі №908/1843/17 одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі №3-88гс11, постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №3-24гс12, постанові Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі №910/6046/16, постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Також відповідно до постанови від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 Верховний Суд погодився з висновками, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Згідно з постановою Верховного Суду від 23.07.2019 у справі №910/7398/18 можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України, а в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань, чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України.

Необхідно враховувати, що ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Необхідно також зазначити, що згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Однак, позивач оспорюючи певні пункти договору позики ФД-230921 від 23.09.2021 р., звернувся в суд з вимогою про визнання договору недійсним в цілому.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними. Без доведення цих обставин, суд не має підстав для задоволення позову.

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка в тому числі була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону, не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічне правове положення закріплено у ч.2 ст. 180 ГК України.

Суд зазначає про те, що аналогічну правову позицію викладено у пункті 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2011р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями), а саме, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зі встановлених вище обставин справи вбачається, що підстави, зазначені позивачем у позові, не знайшли свого належного підтвердження в поданих суду доказах.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог щодо визнання недійсним Договору позики № ФД-230921 від 23 вересня 2021 року.

Відтак, позовна вимога про визнання недійсним Договору позики № ФД-230921 від 23 вересня 2021 року, є безпідставною, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України, вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Статтею 86 ГПК України, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч. ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005 р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

У зв`язку з викладеним, враховуючи вищенаведені положення норм чинного законодавства України, приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому заявлені вимоги не підлягають до задоволення.

Судові витрати.

Судовий збір з розгляду справи, відповідно до ст. 129 ГПК України, необхідно покласти на позивача.

26.10.2022 р. від представника відповідача на електронну адресу суду надійшла заява за вх. № 22215/22, в якій представник відповідача зазначає про те, що попередній розрахунок суми судових витрат становить 20 000,00 грн.

14.11.2022 р. представником відповідача подано на електронну адресу суду заяву з додатками про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу за вх. № 23647/22. Відповідно до поданої заяви, відповідач просить суд стягнути з позивача 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. До поданої заяви відповідачем долучено копію Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022 р.; копію додаткової угоди №1 від 14.10.2022 р. до Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022 р.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Лівак А.П.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АА №1232594; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Лівак Т.О.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія ВІ №1105023.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем на підтвердження його витрат на послуги адвоката надано копію Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022 р.; копію додаткової угоди №1 від 14.10.2022 р. до Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022 р.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Лівак А.П. серії КС № 8914/10 від 13.03.2020 р.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АА №1232594 від 06.09.2022 р.; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Лівак Т.О. серії ПТ № 3591 від 21.07.2020 р.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВІ №1105023.

Між Відповідачем та Адвокатським об`єднанням «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» (надалі АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС») укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022, предметом якого є надання АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» усіма законними методами та способами правової (правничої) допомоги Відповідачу шляхом представництва у судах всіх інстанцій та юрисдикцій, перед третіми особами, правоохоронними, податковими та іншими державними органами, з питань захисту та відновлення порушених прав та законних інтересів Відповідача у справах про банкрутство, справах про визнання недійсними укладених Відповідачем договорів, інших справах за домовленістю із Відповідачем, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів Відповідача, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

На підставі укладеного Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022, сформовано через сервіс онлайн-генерації, доступний на сайті Національної асоціації адвокатів України, ордери на працівників АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» - адвокатів Лівака Антона Петровича та Лівак Тетяни Олександрівни (копії ордерів є у матеріалах справи).

Відповідно до п. 3.1. Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022 ціна договору складається із вартості наданих за Договором послуг, згідно з п. 3.2. Договору оплата послуг АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» здійснюється на підставі рахунку, виставленого АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС», після погодження сторонами вартості послуг відповідно до підписаного акту надання послуг та протягом 10 (десяти) робочих днів після одержання такого рахунку.

Після аналізу виконаної та ще необхідної до здійснення роботи у додатковій угоді №1 від 14.10.2022 до Договору про надання правової (правничої) допомоги Реєстр №31/08/2022-1 від 31.08.2022, Відповідач та АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» домовились, що вартість послуг за комплексне супроводження справи №914/1828/22 за позовом Позивача до Відповідача про визнання недійсним договору позики №ФД-230921 (поворотньої фінансової допомоги) від 23.09.2021 у Господарському суді Львівської області становить 20 000,00 грн., що включає: забезпечення судового представництва (участь у судових засіданнях), наданні правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, збиранні доказів, складенні заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів КЛІЄНТА у справі №914/1828/22.

Відповідно до вказаної додаткової угоди кошти підлягають сплаті Відповідачем протягом 10 (десяти) робочих днів після оголошення Господарським судом Львівської області судового рішення за результатами розгляду справи №914/1828/22.

Відповідачем та АО «АЙ ЕМ ДЖІ ПАРТНЕРС» узгоджено види юридичних послуг, їх вартість та порядок оплати, а також викладено узагальнену інформацію щодо детального опису наданих послуг та їх вартості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як встановлено судом, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі про надання правової допомоги у вигляді фіксованої суми та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Таким чином, гонорар адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі не потребує надання детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Таким чином, за наявності інших доказів надання послуг, зокрема, підписаного сторонами акту наданих послуг, сам факт неоплати таких послуг або подання неналежних доказів оплати, не може бути підставою для відмови у розподілі таких витрат між сторонами за результатами розгляду справи.

Заперечень щодо суми заявлених представником відповідача до стягнення витрат на професійну правничу допомогу від позивача не поступало на час ухвалення рішення у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. є співмірними із складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, розмір витрат підтверджено поданими у справі доказами.

Водночас, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Зважаючи на те, що в задоволенні позову суд відмовляє, витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 13, 43, 46, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 120, 122, 123, 126, 129, ч. 1 ст. 202, ч.3 ст.222, ст.ст. 236-241, 242, 327 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма Онікс про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу за вх. № 23647/22 від 14.11.2022 р. задоволити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ОЛІВ ЛАЙН (08135, Київська область, с. Чайки, вул. Валентини Чайки, буд. 16; ідентифікаційний код 39234659) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма ОНІКС (79011, м. Львів, вул. Рутковича, буд. 1, кв. 2; ідентифікаційний код 32461475) 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 327 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 22.12.2022 р.

Суддя Долінська О.З.