ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2022 р. Справа№ 910/16754/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Корж В.М., Тюріна Ю.Є..;

від відповідачів: 1) не з`явились;

2) Друченко А.Ю.;

від третіх осіб: 1) не з`явились;

2) не з`явились;

3) не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 року

у справі № 910/16754/21 (суддя - Морозов С.М.)

за позовом ОСОБА_2

до 1) ОСОБА_3

2) ОСОБА_1

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд»

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жукова Юлія Вікторівна

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Розсоха Сергій Сергійович

про визнання недійсними договору та актів, витребування з чужого незаконного володіння та скасування реєстраційних дій, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2021 року ОСОБА_2 подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про:

- визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» від 22.10.2020 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- визнання недійсним акту прийому-передачі частини частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» від 02.08.2019 до договору купівлі-продажу частини частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» від 02.08.2019 року (зі змінами), укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1608.

- визнання недійсним акту приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» від 22.10.2020 до договору дарування частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» від 22.10.2020, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

- витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 частину частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд», що становить 45% статутного капіталу цього Товариства на користь ОСОБА_2 ;

- скасування реєстраційної дії №2056184 від 05.08.2019, вчинену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватним нотаріусом Жуковою Ю.В.

- скасування реєстраційної дії №020056184 від 22.10.2020., вчинену у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватним нотаріусом Розсохою Є.Є.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 по справі № 910/16754/21 позов задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 у справі №910/16754/21 та ухвалити нове рішення суду, яким у позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на відміну від визнання договору недійсним, розірвання договору припиняє його дію лише на майбутнє і не скасовує факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору.

Крім того, законодавцем не передбачено майнової відповідальності третьої особи за наслідком розірвання договору, укладеного сторонами, з підстав порушення сторонами умов його виконання, а вибуття спірного майна від однієї із сторін розірваного договору у передбаченому законом порядку до третьої особи не належить до правових підстав, за яких допускається віндикація майна від добросовісного набувача за статтею 388 ЦК України.

Також апелянт, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року по справі № 916/667/18 зазначає, що оскільки у відповідача 1 відсутнє набуте майно (спірна частка у статутному капіталі товариства) і він не має можливості повернути це майно, належним способом захисту є стягнення вартості такого майна з відповідача 1.

Згідно з витягом протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2022 справу №910/16754/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господасрького суду від 05.09.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено до розгляду на 12.10.2022.

У зв`язку із загрозою та небезпекою для життя відвідувачів, суддів та працівників апарату суду, що існувала внаслідок масованих ракетних ударів по всій території України з боку Російської Федерації, розгляд справи 12.10.2022 не відбувся.

13.10.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи № 910/16754/21 копії рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2022 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 по справі № 910/5116/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 призначено розгляд справи № 910/16754/21 на 23.11.2022.

16.11.2022 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно якого останній просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, позивач зазначив, що враховуючи всі наявні докази та факти, договір дарування підпадає під всі ознаки фраудаторності, оскільки основне зобов`язання щодо оплати частки статутного капіталу ТОВ «Еко-Буд-Трейд» відповідачем 1 не було виконано, тому, задля ухилення виконання умов договору був укладений фіктивний правочин дарування, шляхом відчуження частки іншій особі.

Крім того, представник позивача зазначив, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 року по справі № 916/667/18 не є релевантною до справи, яка розглядається, оскільки позивач не розриває договір купівлі-продажу в судовому порядку.

Також, позивач просив суд поновити строки на подання відзиву посилаючись на зміну представника та те, що не отримував копії апеляційної скарги.

Судове засідання призначене на 23.11.2022 не відбулося у зв`язку із оголошенням на території міста Києва повітряної тривоги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2022 призначено розгляд справи на 12.12.2022.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 12.12.2022 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися із відзивом на апеляційну скаргу.

За змістом ст. 262 Господарського процесуального кодексу України про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу; якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2022 року про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 було, зокрема, встановлено сторонам строк для подачі відзиву - протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

За змістом ст. 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Беручи до уваги, що позивач подав відзив на апеляційну скаргу після встановленого судом строку, викладенні в нього пояснення не приймається судом до розгляду.

Крім того, колегія суддів зазначає, що подане представником позивача клопотання про поновлення строку на подання відзиву не є клопотанням про продовження строку, подання якого передбачено господарським процесуальним кодексом України у випадках пропущення строку встановленого судом, а тому залишає його без розгляду.

Зважаючи на те, що відзив на апеляційну скаргу не приймається колегією суддів до розгляду, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача 2 про відкладення розгляду справи.

Представниики позивача 12.12.2022 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 12.12.2022 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача 1 та представники третіх осіб у судове засідання 12.12.2022 не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а саме шляхом направлення процесуального документа на електронні пошти відповідача 1 та третіх осіб, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з електронної пошти.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами від 14.03.2022, від 18.04.2022, від 17.05.2022), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача 1 та представників третіх осіб у судовому засіданні 12.12.2022.

Розглянувши апеляційну скарг.у, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 02.08.2019 між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу частини частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» (далі - договір купівлі-продажу), за умовами пункту 1.1. якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у договорі купівлі-продажу, передати у власність покупця частину частки в розмірі 45%, що в грошовому виразі складає: 3 150 000 грн (далі - частина частки) від належної продавцю частки у розмірі 100% в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» (надалі - Товариства), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у договорі купівлі-продажу, прийняти та оплатити вказану частину частки.

Відповідно до пункту 1.3. договору купівлі-продажу відомості про частину частки продавця у статутному капіталі Товариства, що відчужується: 3 150 000 грн, що становить 45% статутного капіталу Товариства. Належність частки підтверджується статутом Товариства, відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також свідоцтвом про оплату внеску у повному обсязі.

Як визначено у пункті 2.3. договору купівлі-продажу право власності на частину частки в статутному капіталі Товариства переходить до покупця з моменту державної реєстрації зміни відомостей про склад учасників Товариства. Одночасно з передачею частини частки покупцю переходять усі права та обов`язки, що належали продавцю як учаснику Товариства, в тому числі майнові права на прибуток Товариства за поточний рік.

02.08.2019 сторонами підписано додатковий договір до договору купівлі-продажу, яким збільшено ціну договору купівлі-продажу та змінено порядок розрахунків за ним, у зв`язку з чим внесено зміни до договору купівлі-продажу та викладено пункт 2.2. договору купівлі-продажу в такій редакції:

« 2.2. За домовленістю сторін ціна продажу частини частки складає суму в гривнях, що еквівалентна 7 200 000,00 доларів США, які покупець сплачує продавцю в гривнях за курсом Національного банку України на день оплати в наступному порядку:

2.2.1. У строк до 31 грудня 2019 року покупець зобов`язаний сплатити продавцю суму в гривнях, яка еквівалентна 3 000 000,00 доларів США по курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на день оплати.

2.2.2. У строк до 01 червня 2020 року покупець зобов`язаний сплатити продавцю суму в гривнях, яка еквівалентна 4 200 000,00 доларів США по курсу долара США до гривні, встановленого Національним банком України на день оплати.

2.2.3. Зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для них обставин та повністю його задовольняє».

Відповідно до пункту 4.1. договору купівлі-продажу він набуває чинності з моменту підписання сторонами. Після укладення договору купівлі-продажу до статутних документів Товариства повинні бути внесені відповідні зміни, оформлені у встановленому чинним законодавством порядку.

02.08.2019 за актом прийому-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 свою частину частки у розмірі 3 150 000 грн, що складає 45% у статутному капіталі Товариства, а ОСОБА_3 прийняв зазначену частину частки шляхом підписання договору купівлі-продажу від 02.08.2019.

22.10.2020 між ОСОБА_3 (дарувальник) і ОСОБА_1 (обдарований) укладено договір дарування, за умовами пункту 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором дарування, дарувальник зобов`язується передати обдарованому у власність 45% від загального розміру статутного капіталу Товариства, що включають правомочності на управління, отримання прибутку, активів в разі ліквідації та інші правомочності, передбачені законом та статутом, а обдарований зобов`язується прийняти частку статутного капіталу.

У пунктах 1.1.1. - 1.1.2. договору дарування зазначено, що розмір внеску дарувальника до статутного капіталу Товариства у грошовому вираженні становить 3 150 000 грн, та складає 45 % від загального розміру статутного капіталу.

Згідно з пунктом 1.2. договору дарування право власності у обдарованого на частку статутного капіталу виникає з моменту державної реєстрації зміни учасників товариства. З моменту державної реєстрації змін до відомостей про Товариство, пов`язаних зі зміною складу власників, до обдарованого як до правонаступника одночасно переходять усі права і обов`язки попереднього власника - дарувальника, які останній мав щодо Товариства. До обдарованого переходять, у тому числі, але не виключно: право на участь в управлінні товариством, отримання частки прибутку (дивідендів) товариства, активів у разі ліквідації тощо.

Дарувальник гарантує, що частка статутного капіталу Товариства належить йому на праві власності. Дарування частки відбувається за згодою заставодержатєля за договором застави корпоративних прав від 02.08.2019 року, ОСОБА_4 , справжність підпису якого засвідчено 22 жовтня 2020 року, ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 6311. (п. 1.3. договору дарування).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними своїх зобов`язань за договором або до його припинення з підстав, передбачених законодавством або договором. (п. 5.1. договору дарування).

22.10.2020 року за актом прийому-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 прийняв частку у зазначеному товаристві у розмірі 3 150 000,00 грн, що дорівнює 45% статутного капіталу.

Листом від 14.06.2021 року позивач направив відповідачу 1 лист про одностороннє розірвання договору купівлі-продажу та повернення частки статутного капіталу ТОВ «Еко-Буд-Трейд» у зв`язку з несплатою відповідачем 1 вартості частини частки.

В обґрунтування вимоги про визнання недійсним договору дарування та актів позивач вказує про наявність ознак необхідних для віднесення оспорюваного договору дарування до категорії фраудаторних правочинів та відповідно визнання його недійсним, оскільки грошові зобов`язання відповідача 1 є невиконаними в повному обсязі, відчуження відповідачем 1 спірної частки призвело до відсутності у боржника майна за рахунок якого можливо погасити заборгованість, укладенням договору дарування створено негативні наслідки для позивача.

Також, мотивуючи необхідність витребування з чужого незаконного володіння спірної частки у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд», позивач посилається ст. 392 ЦК України та на п. 3.5 договору купівлі-продажу, за яким повернення частки у власність позивача є наслідком невиконання відповідачем 1 обов`язку щодо оплати отриманої частки.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач 2 вказав, що рішеннями у справах №910/16800/20 та №910/5116/21 правовідносинам між сторонами повністю надано правову кваліфікацію та підстави для задоволення позовних вимог в даній справі відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами Договір купівлі-продажу, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 525 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою і другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).

При цьому, відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Цей правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16.

Водночас, звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарським процесуальним кодексом України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові № 904/1427/21 від 30.08.2022.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2021, залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 року, зокрема, встановлено, що доказів звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з повідомленням про розірвання укладеного ними договору купівлі-продажу до матеріалів справи не надано, а відповідно й не доведено факту вчинення передбачених статтею 188 Господарського кодексу України, спрямованих на розірвання договору дій.

При цьому, в матеріалах даної справи міститься лист позивача від 14.06.2021 року, адресований відповідачу 1 про одностороннє розірвання договору купівлі-продажу та повернення отриманої частки у розмірі 45% у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд» у встановленому договором порядку.

Відповідно до п. 3.5. договору купівлі-продажу у випадку порушення строків оплати ціни продажу частини частки, встановлених в п. 2.2. договору, більш ніж на 10 календарних днів, продавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку шляхом направлення покупцю письмового повідомлення за місцезнаходженням, вказаним в реквізитах цього договору, у цьому випадку частина частки, вказана в п. 1.1. договору, повертається у власність продавця.

З наявної в матеріалах справи копії зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштове відправлення №87, поштове відправлення не вручене ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням терміну зберігання, про що проставлена відмітка 23.06.2021 року на довідці про причини повернення/досилання.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 не виконав свого обов`язку щодо оплати вартості частини частки у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд» згідно договору купівлі-продажу.

Таким чином, направлення позивачем відповідачу 1 листа про одностороннє розірвання договору купівлі-продажу та повернення отриманої частки у розмірі 45% у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд» у встановленому договором порядку, є правомірним.

Заперечуючи проти наведеного, відповідач 2 наполягав на тому, що оскільки лист не вручений відповідачу 1, то договір купівлі-продажу відповідно не є розірваним.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 3.5. договору купівлі-продажу визначено, що договір вважається розірваним на 5-й календарний день від дати отримання покупцем письмового повідомлення про розірвання договору. Датою отримання повідомлення про розірвання договору вважається, зокрема, дата невручення повідомлення про розірвання договору з однієї з наступних причин: відмови адресата або його представника від одержання/закінчення терміну зберігання/за місцезнаходженням, вказаним в договорі, покупець не знаходиться та зазначена як така в повідомленні про вручення поштового відправлення чи іншому аналогічному документі, засвідченому відбитком штемпеля/штампа/печатки та підписом працівника відділення поштового зв`язку.

Згідно з п. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Таким чином, на 5-й календарний день від дати невручення повідомлення про розірвання договору договір купівлі-продажу є розірваним, тобто з 29.06.2021 року (враховуючи, що 28.06.2021 року був вихідним днем).

Враховуючи норми п. 3.5. договору купівлі-продажу, суд зазначає, що він є розірваним із зазначеної дати.

Отже, заперечення відповідача щодо невручення відповідачу 1 листа про розірвання договору є підставою для його не розірвання, не знаходять свого відображення в матеріалах справи.

У зв`язку із встановленням обставини правомірного розірвання договору купівлі-продажу вступає в силу обов`язок відповідача 1, передбачений п. 3.5. договору купівлі-продажу, а саме в частині повернення у власність продавця частини частки, вказаної в п. 1.1. договору купівлі-продажу, тобто частини частки в розмірі 45% (сорок п`ять відсотків) від належної продавцю частки в розмірі 100% в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд».

За наявності зазначеної обставини є підстави для задоволення заявленої позивачем вимоги, що є похідною від розірвання, про визнання недійсним акта прийому-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Буд-Трейд» в силу наявності підстав для повернення у власність продавця частини частки, вказаної в п. 1.1. договору купівлі-продажу.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсними договору дарування та акту прийому-передачі від 22.10.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

Відповідно до статей 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При укладенні договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення. Оскільки договір дарування є безоплатним, тобто не має очевидної економічної мети, то суд при вирішенні питання щодо фіктивності договору має з`ясовувати дійсні мотиви, через які особа поручається за боржника перед кредитором і чи є такі мотиви легітимними.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом.

Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Також необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі N 638/2304/17).

Надаючи правову кваліфікацію оспорюваному правочину, суд враховує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Боржник, який відчужує майно після виникнення у нього зобов`язання із повернення частки у статному капіталі діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно позивача. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог позивача.

Фраудаторним може виявитися будь-який правочин (договір), укладений між учасниками цивільних відносин, який не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що визначені статтею 203 ЦК України, зокрема: зміст правочину суперечить ЦК України, актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення боржника як учасника правочину є неправомірним, внутрішня воля націлена на обман, "на зло" іншої особи (кредитора); правочин не є реальним, не має економічної мети, правові наслідки є зловживанням правами та викликають порушення прав кредиторів.

У постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 (провадження N 61-17511св19) Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний правочин (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність чи відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі N 902/417/18 (провадження N 12-79гс19), за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 07.12.2018 у справі N910/7547/17 наведено правовий висновок, згідно з яким з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Колегією суддів встановлено, що оспорюваний договір дарування не відповідає критеріям добросовісності, справедливості та недопустимості зловживання правами, оскільки право власності на частку у розмірі 45% в статному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд» має бути повернуте позивачу.

За наведених обставин оспорюваний договір дарування може бути кваліфікований як правочин, при укладенні якого відповідачі діяли недобросовісно та зловживали правами щодо позивача, відтак цей правочин є фраудаторним правочином, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір дарування недійсним і як наслідок, визнав недійсним акт приймання-передачі, підписаний на виконання цього правочину, оскільки ця вимога є похідною від визнання недійсним договору дарування.

Щодо позовних вимог про скасування державних реєстрацій, то відносин, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців регулює Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Державний реєстратор: 1) приймає документи; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду документів; 3) перевіряє документи на наявність підстав для відмови у державній реєстрації; 4) проводить реєстраційну дію (у тому числі з урахуванням принципу мовчазної згоди) за відсутності підстав для зупинення розгляду документів та відмови у державній реєстрації шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру; 5) веде Єдиний державний реєстр; 6) веде реєстраційні справи; 7) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом (частина 2 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Згідно із ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Особа, яка вважає своє право чи інтерес порушеним через подання та внесення до Реєстру недостовірних відомостей може вимагати їх захисту через корегування відомостей Реєстру та відображення дійсних відомостей та дій у спосіб, що забезпечує ефективне відновлення та захист її порушених прав, у тому числі скасуванням у судовому порядку недостовірного запису.

З аналізу наведеного, у контексті наявного спору, позовні вимоги про скасування реєстраційних дій №2056184 від 05.08.2019 року та №020056184 від 22.10.2020 року мають похідний характер від даного спору, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про витребування частки у ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Враховуючи, що право власності на спірну частку у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд» має бути повернуте позивачу, тому відповідно і набуття ОСОБА_1 частки у статутному капіталі Товариства за рахунок ОСОБА_2 як потерпілого є без достатньої правової підстави.

Окрім того, договір дарування, визнано недійсним, тобто правова підстава набуття майна відпала.

Заперечуючи щодо вимог про витребування частки у ОСОБА_1 апелянт зазначає, що законодавцем не передбачено майнової відповідальності третьої особи за наслідком розірвання договору, укладеного сторонами, з підстав порушення сторонами умов його виконання, а вибуття спірного майна від однієї із сторін розірваного договору у передбаченому законом порядку до третьої особи не належить до правових підстав, за яких допускається віндикація майна від добросовісного набувача за ст. 388 ЦК України.

Однак, колегія суддів не погоджується із вказаними твердженнями апелянта, оскільки в даному випадку підставою витребування спірної частки у статутному капіталі з ОСОБА_1 є не розірвання договору купівлі-продажу, а визнання недійсним договору дарування.

Так, на підставі ст. 1212 ЦК України, ОСОБА_1 повинен повернути частку в статутному капіталі, оскільки підстава на якій вона була набута, відпала, а отже посилання скаржника на ст 388 ЦК України є необґрунтованим.

При цьому, колегія суддів погоджується із твердженнями позивача, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 по справі № 916/667/18 не є релевантною до справи, яка розглядається, оскільки позивач в даній справі не просить розірвати договір купівлі-продажу в судовому порядку, а він є розірваним на підставі умов встановлених сторонами у договорі.

Щодо посилання апелянта, що ОСОБА_3 не повинен повертати спірну частку, оскільки розірвання договору купівлі-продажу припиняє його дію лише на майбутнє, то колегія суддів відзначає наступне.

Істотне порушення умов договору купівлі-продажу, зокрема, й щодо розрахунку за таке майно, може мати наслідком повернення майна стороною договору, якщо про це прямо зазначено в договорі купівлі-продажу (частина 1 статті 651 ЦК України). За загальним правилом, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору (частина 5 статті 653 ЦК України). Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 4 статті 653 ЦК України).

Як зазначалося вище, згідно із п. 3.5 договору купівлі-продажу у випадку порушення строків оплати ціни продажу частини частки, встановлених в п. 2.2. договору, більш ніж на 10 календарних днів, продавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку шляхом направлення покупцю письмового повідомлення за місцезнаходженням, вказаним в реквізитах цього договору, у цьому випадку частина частки, вказана в п. 1.1. договору, повертається у власність продавця.

Отже, колегією суддів встановлена, обґрунтованість обставин щодо повернення майна (частини частки у статному капіталі товариства) стороною договору, оскільки це прямо зазначено в договорі купівлі-продажу.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 частини частки у статутному капіталі ТОВ «Еко-Буд-Трейд», що становить 45% статного капіталу цього товариства на користь ОСОБА_2 є аргументованою та такою, що підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 року у справі № 910/16754/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 року у справі № 910/16754/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/16754/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 20.12.2022