ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" грудня 2022 р. Cправа № 902/473/22

Господарський суд Вінницької області у складі судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Глобі А.С.,

представники сторін не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали справи

за позовом: Хмільницької міської ради (вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Вінницька область, 22000)

до: Приватного підприємства "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест" ЛТД" (вул. Хорольська, буд. 10, кв. 84, м. Київ, 02090)

про визнання договору оренди землі та акту приймання-передачі в редакції укладеними

ВСТАНОВИВ :

Хмільницька міська рада звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Торгівельна компанія "Хорол-Інвест" ЛТД" про визнання укладеними договору оренди землі та акту приймання-передачі у редакції позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2022 дану справу передано на розгляд судді Маслію І.В.

Ухвалою від 24.06.2022 суд постановив позовну заяву №1428/01-19 від 14.06.2022 (вх. номер канцелярії 473/22 від 20.06.2022) Хмільницької міської ради залишити без руху та встановити останньому строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 днів з дня отримання копії даної ухвали.

11.07.2022 на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшло клопотання Хмільницької міської ради №1692/01-19 від 07.07.2022 про усунення недоліків позовної заяви, разом з яким надано платіжне доручення №1012 від 04.07.2022 про сплату судового збору.

Ухвалою від 12.07.2022 суд постановив відкрити провадження у справі №902/473/22, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання у справі призначити на 29 серпня 2022 року.

22.08.2022 до суду від Хмільницької міської ради надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеконференції в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою від 24.08.2022 судом задоволено вищевказане клопотання позивача.

На визначену судом дату, в судове засідання 29.08.2022, з`явився представник позивача, яка брала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою суду від 29.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу №902/473/22 для судового розгляду по суті на 26 жовтня 2022 р.

За наслідками судового засідання 26.10.2022 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи по суті на 16.11.2022 о 12:00 год.

Враховуючи неявку у судове засідання представника відповідача, суд ухвалою від 27.10.2022 повідомив останнього про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.

31.10.2022 до суду від Хмільницької міської ради надійшло клопотання про участь в судовому засіданні на 16.11.2022 о 12:00 год. в режимі відеконференції в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою від 01.11.2022 судом задоволено вищевказане клопотання позивача.

На визначену судом дату 16.11.2022 представник позивача з`явився в Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області, разом з тим Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в зв`язку з технічними причинами не зміг забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Суд, враховуючи те, що судове засідання не відбулось, з незалежних від суду та сторін обставин, ухвалою від 16.11.2022 призначив судового засідання з розгляду справи по суті на 07.12.2022 о 14:30 год.

29.11.2022 до суду від Хмільницької міської ради надійшло клопотання №2850/01-19 від 23.10.22 про участь в судовому засіданні на 07.12.2022 о 14:30 год. в режимі відеконференції в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою від 29.11.2022 судом задоволено вищевказане клопотання позивача.

На визначену судом дату 07.12.2022 представник позивача з`явився в Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області, разом з тим, з 12:00 год. по 16:00 год. в Господарському суді Вінницької області була відсутня електроенергія, в наслідок чого була відсутня можливість проводити судові засідання в режимі відеконференції, що вбачається з акту №26/2022 від 07.12.2022, складеного відповідальними працівниками суду.

З огляду на зазначені вище обставини, секретарем судового засідання здійснено телефонограму представнику позивача про те що неможливо провести судове засідання в режимі відеоконференції. В свою чергу представник позивача зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просила провести судове засідання за її відсутності та зазначила, що відповідну заяву буде подано до суду засобами поштового зв`язку (відповідна заява надійшла до суду 16.12.2022).

Відповідач правом участі свого представника в судовому засіданні не скористався.

Щодо повідомлення відповідача суд зазначає наступне.

Ухвали суду, направлені на адресу відповідача зазначену у Витязі з ЄДРЮО ФОП ГФ: вул. Хорольська, буд. 10, кв. 84, м. Київ, 02090. Конверти з ухвалами повернуто до суду з відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Листом Міністерства юстиції України від 06.08.2014 р. № 404-0-2-14/8.1 «Щодо визначення терміну місцезнаходження юридичної особи» повідомлено, що згідно зі статтею 17 Закону в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (далі ЄДР) щодо юридичної особи мають міститися відомості, зокрема, про місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до частини першої вищезазначеної статті Закону відомості про юридичну особу включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору. Форми реєстраційних карток, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 14 січня 2011 року № 3178/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 19 жовтня 2011 року за № 1207/19945, містять поля для зазначення відомостей про місцезнаходження юридичної особи. Відповідно до статті 1 Закону місцезнаходження юридичної особи адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені. Водночас статтею 93 Цивільного кодексу України передбачено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Слід враховувати, що норми чинного законодавства оперують поняттями місцезнаходження юридичної особи і не містять визначень щодо фактичної чи юридичної адреси юридичної особи. Законом України від 3 березня 2005 року № 2452 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України внесені зміни до статті 88 Цивільного кодексу України, частин другої та четвертої статті 57 Господарського кодексу України, які передбачають виключення відомостей про місцезнаходження юридичної особи із переліку відомостей, що мають обов`язково міститися в установчих документах юридичної особи. При цьому частиною першою статті 88 Цивільного кодексу України передбачено, що у статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом. Вимоги до змісту статуту господарського товариства встановлені статтею 4 Закону України Про господарські товариства, відповідно до положень якої відомості про місцезнаходження товариства мають міститися в установчих документах. Водночас частиною третьою статті 8 Закону встановлено, що установчі документи (установчий акт, статут або засновницький договір, положення) юридичної особи повинні містити відомості, передбачені законом. Відповідальність за відповідність установчих документів законодавству несуть засновники (учасники) юридичної особи. Відповідно до частини першої статті 27 Закону однією з підстав для відмови у проведенні державної реєстрації, які застосовуються і при державній реєстрації змін до установчих документів, є, зокрема, невідповідність установчих документів вимогам частини третьої статті 8 цього Закону.

Ураховуючи вищевикладене, у разі відсутності в установчих документах товариства відомостей про його місцезнаходження державний реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації юридичної особи (змін до установчих документів) на підставі невідповідності установчих документів вимогам частини третьої статті 8 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до ч.3,7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 910/15442/17.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

У визначений судом строк відзиву відповідача на позовну заяву до суду не надійшло.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Розглядаючи дану справу, суд з урахуванням ч. 2 ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" приймає до уваги припис ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою закріплене право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Частиною першою ст. 202 ГПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 07.12.2022 судом долучено вступну та резолютивну частину рішення до матеріалів справи без проголошення, в зв`язку з неявкою представників сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

21.07.2021 року між Хмільницькою міською територіальною громадою в особі Хмільницької міської ради (позивач, в договорі Продавець) та Приватним підприємством «Торгівельна Компанія «Хорол-Інвест ЛТД» (відповідач, в договорі Покупець) укладено договір Купівлі-продажу (далі Договір), відповідно п. 1.1. якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Хмільника Вінницької області адміністративну будівлю, а саме: адміністративну будівлю літера А, прибудову літера А1, підвал літера П/А, вхід до підвалу, ганок, убиральня літера Б, загальною площею 241, 4 кв.м., розташовану за адресою: 22 000, Вінницька область, місто Хмільник, вулиця Пушкіна, за номером 36, що розташована на земельній ділянці площею 0, 0779 га, кадастровий номер :00:008:1290).

Розділом 2 даного Договору визначено порядок розрахунків за придбаний об`єкт приватизації.

Передача Об`єкта приватизації Покупцю здійснюється Продавцем протягом трьох робочих днів після сплати Покупцем у повному обсязі ціни продажу Об`єкта приватизації разом з неустойкою (у разі її нарахування). Передача Об`єкта приватизації Продавцем і прийняття його Покупцем засвідчується актом прийому-передачі, який підписується Сторонами та скріплюється їх печатками (за наявності). Право власності на Об`єкт приватизації виникає у Покупця після сплати в повному обсязі ціни продажу Об`єкта приватизації разом з неустойкою (у разі її нарахування) та державної реєстрації права власності на придбаний Об`єкт приватизації в установленому законом порядку. Факт повного розрахунку підтверджується підписанням Сторонами акту прийому-передачі Об`єкта приватизації, який є підставою для реєстрації права власності на Об`єкт приватизації за Покупцем відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (п. 3.1 -3.3 Договору).

Розділами 4, 5, 6 та 7 даного Договору визначені права та обов`язки сторін та відповідальність Покупця.

Договір набирає чинності з моменту його укладення. Договір вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (п. 12.2 12.3. Договору).

Даний договір нотаріально посвідчений 21.07.2021 року приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Лучинською Л.П. та зареєстровано в реєстрі за №804.

Відповідно до обопільно підписаного та скріпленого печатками сторін Акту прийому - передачі нерухомого майна від 18 серпня 2021 відбулася передача об`єкта приватизації згідно Договору купівлі - продажу від 21 липня 2021 року.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ПП «Торгівельна компанія «Хорол-Інвест ЛТД» 13.09.2021 зареєстровано право приватної власності на адміністративну будівлю з адресою: Вінницька область, м. Хмільник, вулиця Пушкіна, буд. 36.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», підставою укладення договору оренди землі комунальної власності є відповідне рішення органу місцевого самоврядування.

Так, Рішенням 27 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання від 25.02.2022 року № 1186 вирішено:

1. Надати ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ«ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД» (ідентифікаційний код юридичної особи 36603007, місцезнаходження юридичної особи: 02090, м. Київ, вул. Хорольська, 10 кв. 84) в користування на умовах оренди земельну ділянку площею 0,0779 га для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування (03.01.) у м. Хмільнику по вул. Пушкіна, 36, кадастровий номер :00:008:1290 (договір купівлі - продажу, зареєстровано в реєстрі за №804 від 21.07.2021 року).

2. Укласти з ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД» (ідентифікаційної код юридичної особи 36603007, місцезнаходження юридичної особи: 02090, м. Київ, вул. Хорольська, 10 кв. 84) договір оренди землі строком на 5 (п`ять) років, на земельну ділянку площею 0,0779 га для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування (03.01.) у м. Хмільнику по вул. Пушкіна, 36, кадастровий номер :00:008:1290.

3. Встановити орендну плату в розмірі 83 752,00 грн. (1 395 866,76х6%=83 752,00 грн.) на рік, яка підлягає щорічній індексації відповідно до коефіцієнту індексації, розрахованого центральним органом виконавчої влади з питань земельних відносин, не є сталою та може змінюватись у разі зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки, та обчислюється відповідно до Податкового кодексу України у розмірі, що визначається відповідним рішенням Хмільницької міської ради (витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки наданий Відділом №7 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру Вінницької області №12774/22-22 від 23.02.2022 року).

4. Доручити міському голові підписати договір оренди землі відповідно до чинного законодавства та на умовах визначених в п. 1-3 цього рішення. 5. ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД» (ідентифікаційний код юридичної особи 36603007, місцезнаходження юридичної особи: 02090, м. Київ, вул. Хорольська, 10 кв. 84), укласти договір оренди землі, здійснити державну реєстрацію права користування на земельну ділянку та надати один примірник Хмільницькій міській раді.

6. Після державної реєстрації договору оренди землі на умовах визначених у п. 1-3 цього рішення, надати ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД» (ідентифікаційний код юридичної особи 36603007, місцезнаходження юридичної особи: 02090, м. Київ, вул. Хорольська, 10 кв. 84) привести у відповідність цільове призначення земельної ділянки враховуючи подальші наміри використання та функціонування власного нерухомого майна.

7. Попередити землекористувача про необхідність:

- дотримання Правил благоустрою території населених пунктів Хмільницької міської територіальної громади;

- виконання своїх обов`язків відповідно до вимог статті 96 Земельного кодексу України та про те, що право користування земельною ділянкою може бути припинено відповідно до вимог статей 141 та 143 Земельного кодексу України;

- безперешкодного надання представникам комунальних підприємств, служб, а також інших підприємств доступ до земельної ділянки для здійснення обслуговування та ремонту мереж, які знаходяться в їхньому віданні та розташовані в межах земельної ділянки;

- дотримання вимог Закону України «Про курорти» та Постанови Кабінету міністрів України №63 від 08.02.2012 р. «Про затвердження режиму округу і зон санітарної охорони курорту Хмільник».

8. Управлінню земельних відносин міської ради направити ПП «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД», копію цього рішення та проект договору оренди землі під підпис або направити листом з повідомленням про вручення.

9. У разі невиконання ПП «ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «ХОРОЛ-ІНВЕСТ ЛТД» пунктів 1-7 цього рішення - юридичному відділі міської ради діяти в установленому законодавством порядку.

На виконання вище зазначеного рішення, позивачем листом від 25.03.2022 року № 802/01-18 було повідомлено ПП «Торгівельна Компанія «Хорол - Інвест ЛТД» про прийняте рішення та надіслано проект договору оренди землі, який зареєстровано в книзі реєстрації договорів оренди земельних ділянок міської ради.

Поштове відправлення було повернуто Хмільницькій міській раді за закінченням терміну зберігання, також протокол розбіжностей до такого договору та/або жодних заяв, заперечень не надходило.

За твердженням позивача, незважаючи на неодноразові звернення Хмільницької міської ради, відповідач ухиляється від підписання договору оренди землі та продовжує використовувати земельну ділянку, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, без правовстановлюючих документів.

За таких обставин, позивач вважає, що враховуючи існування чинного рішення органу місцевого самоврядування про передачу ПП «Торгівельна компанія «Хорол- Інвест ЛТД» земельної ділянки, наявність прямої вказівки закону щодо обов`язковості укладання договору оренди землі із земель державної або комунальної власності, а також відповідність вимогам чинного законодавства обраного позивачем способу захисту прав власника земельної ділянки шляхом припинення без договірного (належно не оформленого права) фактичного використання відповідачем земельної ділянки Хмільницька міська територіальна громада позбавлена права на отримання орендної плати на використання землі комунальної форми власності.

В зв`язку з ухиленням відповідача від укладення договору оренди земельної ділянки необхідної для обслуговування належного йому на праві власності нерухомого майна позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору оренди землі та акту приймання-передачі в редакції позивача укладеними.

Беручи до уваги встановлені обставини, суд зважає на наступні приписи законодавства.

Правовідносини щодо оренди земельної ділянки, які виникли між позивачем та відповідачем, регулюються, насамперед, Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, Господарським кодексом України та Цивільним кодексом України.

В ст. 120 Земельного кодексу України визначено перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності, господарського відання, оперативного управління на об`єкт нерухомого майна (крім багатоквартирного будинку), об`єкт незавершеного будівництва, спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, що розміщені на ній.

Зокрема абзацом 2 ч.5 вище зазначеної статті визначено, що у разі переходу права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва комунальної власності, який розміщений на земельній ділянці комунальної власності, яка перебуває у постійному користуванні попереднього суб`єкта права оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, право постійного користування земельною ділянкою переходить особі, до якої перейшло право оперативного управління, господарського відання на такий об`єкт, крім випадків, коли на земельній ділянці розміщені інші об`єкти нерухомого майна.

У випадках та порядку, визначених частинами першою і другою, абзацами першим і другим частини третьої, частиною четвертою, абзацами першим і другим частини п`ятої цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт (ч. 7 ст. 120 ЗК України).

Якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт (ч. 11 ст. 120 ЗК України).

Згідно з ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу (ст. 124 ЗК України).

Як встановлено судом відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.07.2021 року Хмільницька міська територіальна громада в особі Хмільницької міської ради передала у власність Приватному Підприємству «Торгівельна Компанія «Хорол-Інвест ЛТД» об`єкт комунальної власності територіальної громади міста Хмільника Вінницької області адміністративну будівлю, а саме: адміністративну будівлю літера А, прибудову літера А1, підвал літера П/А, вхід до підвалу, ганок, убиральня літера Б, загальною площею 241, 4 кв.м., розташовану за адресою: 22 000, Вінницька область, місто Хмільник, вулиця Пушкіна, за номером 36, що розташована на земельній ділянці площею 0, 0779 га, кадастровий номер :00:008:1290.

Відповідно до Акту прийому - передачі нерухомого майна від 18 серпня 2021 відбулася передача об`єкта приватизації згідно Договору купівлі - продажу від 21 липня 2021 року.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ПП «Торгівельна компанія «Хорол-Інвест ЛТД» 13.09.2021 зареєстровано право приватної власності на адміністративну будівлю з адресою: Вінницька область, м. Хмільник, вулиця Пушкіна, буд. 36.

З огляду на викладені норми законодавства передумовою прийняття рішення органом виконавчої влади або органу місцевого самоврядування є звернення набувача такого об`єкта нерухомого майна з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності.

Матеріали справи не містять звернення відповідача до позивача про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт комунальної власності що належить відповідачу на праві власності.

Разом з тим, позивачем прийнято рішення 27 сесії Хмільницької міської ради 8 скликання від 25.02.2022 року № 1186 «Про передачу в користування земельної ділянки площею 0,0779 га по вул. Пушкіна, 36 у м. Хмільнику».

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами земельних торгів.

В даному випадку земельні торги відповідно до ч. 2 ст. 134 ЗК України не проводились тому укладення договору оренди земельної ділянки має здійснюватися на підставі рішення прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

За змістом глави 15 ЗК України право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі визначається як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України Про оренду землі).

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом, (ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду землі").

Статтею 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб`єкта господарювання.

За правилами ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Частиною 3 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Отже, з огляду на те, що в ринкових умовах господарювання договори повинні укладатися, як правило, на основі вільного волевиявлення сторін, перелік випадків, коли можливе укладання господарських договорів за рішенням суду, обмежений.

Так, господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи спори з умов договору (коли сторони не врегулювали розбіжності щодо його умов і передали розбіжності не розгляд суду) у разі, якщо: договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов`язковим для відповідного суб`єкта господарювання; існує публічне зобов`язання суб`єкта господарювання; укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору; якщо це передбачено угодою сторін.

За твердженням позивача визнання договору укладеним з викладенням його змісту у резолютивній частині судового рішення є належним способом захисту прав суб`єктів господарювання дана правова позиція викладена в Постанові КГС ВС від 02.06.2021 року у справі №910/6139/20.

Разом з тим, суд не може погодитись з твердженням позивача, що в даному випадку обраний останнім спосіб захисту є ефективним оскільки.

В Постанові КГС ВС від 02.06.2021 року у справі №910/6139/20 на яку посилається позивач між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна в якому зокрема в п. 5.10. орендар зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Однак орендар ухилявся укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Тобто, в укладеному між сторонами договорі оренди нерухомого майна було визначено зобов`язання укласти додатковий договір.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів даної справи в Договорі купівлі-продажу від 21.07.2021 зокрема в розділі 1 визначено предмет договору адміністративна будівля, що розташована на земельній ділянці площею 0,0779 га, кадастровий номер :00:008:1290, однак в жодному з розділів даного договору сторонами не визначено про необхідність укладення договору оренди земельної ділянки.

Тобто до даних правовідносин не можливо застосувати вище викладену позицію Верховного Суду України.

Водночас у статті 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 5 статті 6 Закону України "Про оренду землі" визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов`язковій державній реєстрації підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Заяви про державну реєстрацію, підписуються особами, за якими реєструється відповідне право (ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З викладеного вбачається, що у разі визнання судом договору оренди землі укладеного в редакції позивача, останній не здійснить державну реєстрацію даного договору оренди.

Крім того, виникненням права оренди є момент державної реєстрації цього речового права, а не дата укладення договору оренди. Дана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 28.02.2020 у справі 913/169/18.

Виходячи з наведеного вище, обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів шляхом подання позову з вимогою про визнання договору оренди землі укладеним не є ефективним та не сприятиме відновленню порушеного права позивача, а ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку є вимога про стягнення безпідставно збережених коштів на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій знаходиться набуте відповідачем у власність нерухоме майно.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із ч. ч. 1, 2 статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. При цьому, якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства та зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту відновлення порушеного права, оскільки ефективним в даному випадку буде позовна вимога стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться набуте відповідачем у власність нерухоме майно.

За таких обставин, позовну вимогу про визнання договору оренди землі в редакції позивача укладеним, суд визнає неефективною та такою, що задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про визнання акту приймання-передачі в редакції позивача укладеним також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною вимогою від попередньої вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати понесені позивачем залишаються за останнім.

Керуючись статтями 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 165, 178, 202, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :

1. В позові відмовити повністю.

2. Понесені позивачем судові витрати залишити за останнім.

3. Копію повного судового рішення надіслати учасникам судового процесу рекомендованим листом та на відому суду адресу електронної пошти позивача:

Апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення (ч.1 ст.256 ГПК України).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано (ч.1 ст.241 ГПК України).

Апеляційна скарга подається відповідно до ст. 256, 257 ГПК України.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити що повний текст рішення складено поза межами терміну, передбаченого ч. 6 ст. 233 ГПК України, в зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Повне рішення складено 22 грудня 2022 р.

Суддя Ігор МАСЛІЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи; 2 - позивачу (вул. Столярчука, 10, м. Хмільник, Вінницька область, 22000); 3 - відповідачу (вул. Хорольська, буд. 10, кв. 84, м. Київ, 02090)