ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2022 р. Справа№ 910/16969/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Гаврилюка О.М.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового зсідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки)

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022

у справі № 910/16969/20 (суддя: Турчин С.О.)

за позовом Заступника керівника Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ"

про стягнення 29037324,76 грн

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" про стягнення 29037324,76 грн штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" договором від 02.10.2019 №286/1/19/33 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), у відповідності до умов якого відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу у 2019 році нафту і дистиляти (09130000-9) (авіаційний гас) (лот 1. (09131000-6) авіаційний гас (паливо для реактивних двигунів РТ та/або паливо ТС-1 для реактивних двигунів та/або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів (Джет А-1), для потреб Міністерства оборони України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 (з урахуванням ухвали Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 про виправлення арифметичної помилки, допущеної у резолютивній частині рішення) позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" на користь Міністерства оборони України пеню у сумі 12839764,24 грн, штраф у сумі 15517455,64 грн, всього: 28357219,88 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" на користь Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону судовий збір у сумі 425358,30 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що з огляду на відсутність встановлення обставин щодо звернення Міністерства оборони України з відповідним позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення від прокуратури, зважаючи за спеціальний строк позовної даності щодо стягнення штрафних санкцій, - то у Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону були наявні правові підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України у порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру". Зауважив, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо поставки встановленого договором обсягу продукції в строк, визначений за домовленістю сторін, у тому числі допустивши прострочення поставленої частини продукції. Наголосив, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження направлення позивачу повідомлень про виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін, що має підтверджуватись сертифікатом Торгово-промислової палати матеріали справи на виконання вимог п.8.1.-8.3. договору та ст.14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". Звернув увагу на те, що ТОВ "ТОРУМ" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало строк поставки продукції, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "ТОРУМ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 повністю та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що висновки суду першої інстанції суперечать як матеріалам справи, так і нормам діючого законодавства, яке регулює договірні правовідносини. Скаржник посилається на відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання, на підтвердження чого надає висновок Київської торгово-промислової палати про істотну зміну обставин. Підкреслює, що обставини зупинки дільяності контрагента відповідача - ТОВ «ФЕРСТ ГРУП» є істотною зміною обставин, що встановлено у рішеннях суду у справах № 910/15314/19 та № 910/15320/19. Зауважує, що відповідач вживав заходи, направлені на належне виконання зобов`язань, що свідчить про його бажання виконати договір в повному обсязі. Вказує на те, що саме невиправдане втручання державних органів в особі ДПС в діяльність суб`єкта господарювання, мало своїм наслідком прострочення поставки товару до Міністерства оборони України, що тепер потягло за собою безпідставне застосування штрафних санкцій до відповідача. Наголошує на очевидному переважанні штрафних санкцій над прибутком, який отримало чи могло б отримати товариство, що разом з іншими обставинами справи, на переконання скаржника, свідить про наявність правових підстав для зменшення пені та штрафу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2022, апеляційна скарга у справі № 910/16969/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 апеляційну скаргу ТОВ "ТОРУМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказу сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 15302,63 грн та доказу надсилання копії апеляційної скарги іншим учасникам у даній справі - Спеціалзованій прокуратурі у військовій та оборонній сфері Центрального регіону та Міністерству оборони України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2022, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ТОРУМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20, розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 03.10.2022.

14.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) надійшла апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 та прийняте нове, яким у задоволенні позовних вимог Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за умови набрання законної сили оскаржуваним рішенням, з відповідача будуть стягнуті штрафні санкції, що може стати підставою для звернення ТОВ «ТОРУМ» до ТОВ ФЕРСТ ГРУП» зі зворотною вимогою про відшкодування сплаченої суми коштів у порядку ст. 1191 ЦК України. Зауважує, що вимушене порушення сроків ТОВ «ФЕРСТ ГРУП» зобов`язань за договором поставки потягнуло за собою затримку постачання продукції за укладеним між ТОВ «ТОРУМ» та Міністерством оборони України договором, і така затримка не залежала від ТОВ «ТОРУМ», відбулась поза його контролем та виникла після укладення такого договору. Звертає увагу на відсутність вини відповідача, що підтверджується висновком ТПП, який був безпідставно не врахований судом першої інстанції. Вказує на те, що жодних заяв про збільшення чи зменшення позовних вимог, чи про зміну предмета позову від позивача чи прокурора не надходило, як наслідок, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Також в апеляційній скарзі скаржник просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20.

Крім того, апелянтом заявлено клопотання про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Згідно витягу з протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному головуючому судді від 14.09.2022 апеляційна скарга ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) у справі № 910/16969/20 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 апеляційну скаргу ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 було залишено без руху та надано строк 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху для усунення недоліків шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду доказу сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення в сумі 649618,31 грн та доказу надсилання копії апеляційної скарги відповідачу у даній справі - Товариству з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ".

28.09.2022 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ТОРУМ», в якому Заступник керівника Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що укладення договору між відповідачем та ТОВ «ФЕРСТ ГРУП», а також зупинка діяльності останнього, відбулись задовго до укладення договорів поставки з позивачем. Зауважує, що Закон України «Про торгово-промислові палати в Україні» не містить положень щодо наявності у торгово-промислової палати повноважень з видачі висновків на підтвердження істотної зміни обставин, якими керувались сторони під час укладення договорів. Звертає увагу на те, що ТОВ «ТОРУМ» не вживало заходів для пошуку інших постачальників продукції, необхідної для повного та своєчасного виконання договору, укладеного для забезпечення потреб оборони. Наголошує, що чинним законодавством не встановлено обмежень для учасників господарських відносин передбачити в договорі можливість одночасного стягнення пені та забезпечення виконання договору, передбаченого Законом України «Про публічні закупівлі», у випадку порушення виконання господарських зобов`язань.

В межах строків, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022, представником ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" подано заяву про виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, до якої додано докази надсилання відповідачу копії апеляційної скарги та клопотання про відстрочення сплати судового збору.

У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Ткаченка Б.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 03.10.2022, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.10.2022 справу № 910/16969/20 за апеляційною скаргою ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 прийнято до провадження визначеним складом суду; поновлено ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20; відстрочено ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) сплату судового збору за подання даної апеляційної скарги до дати винесення судового рішення по справі; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" (особа, яка вважає, що порушені її права, інтереси та (або) обов`язки) на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20; об`єднано апеляційні скарги ТОВ "ТОРУМ" та ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду; розгляд апеляційних скарг ТОВ "ТОРУМ" та ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 призначено на 31.10.2022; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання, а також висловити доводи та міркування з приводу заявленого клопотанння про залучення ТОВ "ФЕРСТ ГРУП" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

19.10.2022 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ТОРУМ», в якому Міністерство оборони України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому вказує на те, що відповідач, підписуючи спірний договір, погодив усі істотні умови, зокрема щодо кінцевої дати поставки товару, без жодних зауважень та знав про вже наявні перешкоди в діяльності його співвиконавця. Наголошує, що ТОВ «ТОРУМ» не надало до суду доказів на підтвердження направлення позивачу повідомлень про виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін, на підставі сертифікату Торгово-промислової палати на виконання вимог п.п. 8.1. - 8.3. договору та ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Також, 24.10.2022 від Заступника керівника Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ФЕРСТ ГРУП», в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду місцевого господарського суду - без змін. В обгрунтування своєї позиції зауважує, що умовами спірного договору не передбачено, що буде здійснюватись поставка нафтопродуктів, які попередньо закупопувались у ТОВ «ФЕРСТ ГРУП», а також не вказано будь-якого посилання на вказане товариство. Підкреслює, що посилання скаржника на рішення судів у справах № 910/15314/19 та № 910/15320/19 не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки у вказаних господарських справах розглядались спори щодо внесення змін до договорів, які не мають жодного відношення до даної справи.

31.10.2022 відповідач подав додаткові пояснення до заяви про зменшення розміру штрафних санкцій, в яких вказує на те, що ТОВ «ТОРУМ» зверталось до Міністерства оборони України з пропозицією продовжити строки поставки товару за договором, однак такі строки продовжені не були, а у подальшому позивач взагалі відмовився від прийняття виконання зобов`язань за договором на суму 140 730 957,30 грн., але, не зважаючи на свою відмову, нарахував штрафні санкції на цю суму.

Крім того, 31.10.2022 ТОВ «ТОРУМ» направив до суду відповіді на відзив на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що відповідач мав поставити на адресу позивача продукцію саме тих виробників, яких зазначив у своїй пропозиції та документах, що надав для підтвердження відповідності цінової пропозиції технічним, якісним, кількісним та іншим вимогам замовника. Наголошує, що постачання будь-якого іншого палива було б порушенням умов якості товару, що також тягне за собою накладення штрафних санкцій. Повторно вказує на відсутність своєї вини у неналежному виконанні умов договору та на відмову позивача у продовженні строку поставки продукції.

18.11.2022 до суду надійшли письмові пояснення Заступника керівника Спеціалзованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, в яких зазначається про те, що зі змісту додаткової угоди № 1 від 28.12.2019 вбачається, що сторони за взаємною згодою домовились внести зміни до основного договору, а саме продовжили дію договору до 31.03.2020, при цьому, строки поставки продукції не змінювались. Враховуючи те, що ТОВ «ТОРУМ» порушило визначені у договорі строки поставки продукції, Міністерство оборони України відповідно до вимог ст. 236 ГК України та п. 6.2.5 договору № 286/1/19/33 в односторонньому порядку відмовилось від прийняття подальшого виконання зобов`язань постачальником. А тому наявність листа Міністерства оборони України від 03.01.2020 жодним чином не впливає на порядок нарахування штрафних санкцій за вказаним договором.

21.11.2022 відповідач подав письмові пояснення, в яких, з посиланням на правові висновки Верховного Суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 910/7591/18 за позовом ТОВ «Фірма «Фідея» до Міністерства оборони України, вказує на те, що ТОВ «ТОРУМ» мало поставити на адресу позивача паливо саме конкретного виробника, а не будь-яке паливо з відповідним ДСТУ, і у випадку постачання палива інших виробників, Міністерство оборони України не прийняло б таке паливо.

Представники відповідача та ТОВ «ФЕРСТ ГРУП» в судовому засіданні 28.11.2022 вимоги апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Представники позивача та прокуратури проти вимог апеляційних скарг заперечували, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02.10.2019 між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" (постачальник) укладений договір №286/1/19/33 про постачання для державних потреб нафти та дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України), надалі - договір.

Згідно з п. 10.1. договору у редакції додаткової угоди №1 від 28.12.2019, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2020, а в частині розрахунків - до повного їх завершення.

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити у 2019 році нафту і дистиляти (09130000-9) (авіаційний гас) (лот 1. (09131000-6) авіаційний гас (паливо для реактивних двигунів РТ та/або паливо ТС-1 для реактивних двигунів та/або паливо авіаційне для газотурбінних двигунів (Джет А-1), надалі - продукція, для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з специфікацією.

У пункті 1.1 договору викладено специфікацію, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" зобов`язалось поставити Міністерству оборони України через 30 календарних днів з дати підписання договору - до 01.11.2019 включно 8730 тон палива авіаційного для газотурбінних двигунів Джет А-1 (JET А-1) (61-003-4718) (ДСТУ 4796:2007) вартістю 168779709,00 грн, а через 45 календарних днів з дати підписання договору - до 16.11.2019 включно 2100 тон палива авіаційного для газотурбінних двигунів Джет А-1 (JET А-1) (61-003-4718) (ДСТУ 4796:2007) вартістю 40599930,00 грн. Загальна вартість товару з урахуванням ПДВ - 251255566,80 грн.

Постачання продукції одержувачам замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України (п.5.2. договору).

Згідно з п.5.5 договору він вважається виконаним при умові постачання 100% продукції.

Відповідно до умов Рознарядки на постачання (Додаток №12.2. до договору), відповідач взяв на себе зобов`язання поставити позивачу продукцію у таких кількостях та строки:

30 календарних днів з дати підписання договору - до 01.11.2019 включно:

Військова частина НОМЕР_1 - 2700,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_2 - 2600,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_3 - 350,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_4 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_5 - 480,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_6 - 2500,00 тонн;

45 календарних днів з дати підписання договору - до 16.11.2019 включно:

Військова частина НОМЕР_2 - 500,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_3 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_4 - 100,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_7 - 1000,00 тонн;

Військова частина НОМЕР_6 - 400,00 тонн.

Згідно з пунктом 7.3.2. договору за порушення строків прострочення продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Як підтверджено наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі відповідач поставив Міністерству оборони України 2706,423 тонн продукції, а саме:

згідно з актами приймання-передачі: №1927 (дата поставки 16.12.2019), № 1921 (дата поставки 13.12.2019), №1925 (дата поставки 16.12.2019), №1948 (дата поставки 20.12.2019), №1791 (дата поставки 16.11.2019), №1803 (дата поставки 16.11.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_1 ) 1083,41 т. продукції;

згідно з актом приймання-передачі №211/23 (дата поставки 30.11.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_2 ) 432,338 т. продукції;

згідно з актом приймання-передачі №86 (дата поставки 03.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_3 ) 77,920 т. продукції;

згідно з актом приймання-передачі №522 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_4 ) 65,599 т. продукції;

згідно з актом приймання-передачі №2 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_5 ) 127,197 т. продукції;

згідно з актом приймання-передачі №208 (дата поставки 18.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_7 ) 184,402 т. продукції;

згідно з актами приймання-передачі: №1502 (дата поставки 02.12.2019), № 1653 (дата поставки 30.12.2019) відповідач поставив позивачу (Військова частина НОМЕР_6 ) 735,56 т. продукції.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідач свої зобов`язання щодо поставки товару у визначений договором строк належним чином не виконав, а саме допустив прострочення встановленого договором терміну поставки та не здійснив поставки визначеного у договорі та рознарядці обсягу продукції.

Так, у позовній заяві прокурор зазначав, що відповідачем прострочено кінцевий термін постачання 1711,675 тонн продукції до визначених військових частин від 29 до 45 діб, а також не здійснено постачання 8630,598 тонн продукції у визначені договором терміни постачання.

У зв`язку з чим прокурором нараховані згідно з п.7.3.2. договору та заявлені до стягнення штрафні санкції у загальній сумі 29037324,76 грн, з яких: 28867596,06 грн штраф та пеня у сумі 169728,70 грн.

Фактично, зі змісту позовної заяви та з розрахунку, який було додано до позову (розрахунок до претензії від 13.01.2020 №286/9/270) вбачається, що сума 28867596,06 грн штрафних санкцій складається з нарахувань пені та штрафу, нарахованих на підставі п.7.3.2. договору, на обсяги продукції, постачання якої не здійснено, однак зазначено прокурором в загальному як штраф у сумі 28867596,06 грн; загальна сума позовних вимог 29037324,76 грн.

При цьому, прокурором у позові наведені розрахунки пені, нарахованої за прострочення відповідачем строків поставки продукції (поставленої згідно з наявними у матеріалах справи актами) лише за двома актами: № 1791 та № 1803.

Однак, під час розгляду справи позивачем та прокурором надані розрахунки, згідно з якими: сума штрафних санкцій становить 2198391,85 грн (пеня) + 2324789,34 грн (штраф) + 8641491,60 грн. (пеня) + 1999881,00 грн (пеня) + 13 192 666,30 грн (штраф) = 28 357 220,09 грн.

Так, за розрахунками позивача та прокурора, за прострочення відповідачем строків поставки продукції (поставленої згідно з наявними у матеріалах справи актами) пеня становить 2198391,85 грн, штраф 2324789,34 грн.

Також, у зв`язку з тим, що постачання продукції не здійснено у кількості 8123,577 тонн на суму 188466661,49 грн, за розрахунками прокурора та позивача, пеня становить: 8641491,60 грн (з розрахунку 144024864,51 грн (сума непоставленого товару до 01.11.2019) х 0,1% х 60 днів); та 1999881,00 грн (з розрахунку 44441796,98 грн (сума непоставленого товару до 16.11.2019) х 0,1% х 45 днів); штраф становить 13192666,30 грн (з розрахунку 188466661,49 грн (сума непоставленого товару) х 7%).

Оскільки заяви про зменшення позовних вимог позивачем подано не було, суд першої інстанції здійснював розгляд справи у межах заявлених позивачем вимог про стягнення штрафних санкцій у сумі 29037324,76 грн, з урахуванням пояснень та деталзованих розрахунків щодо заявлених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 статті 267 ГК України встановлено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з пунктом 5 статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі та передбачає надання послуг, виконання робіт або набуття права власності на товари.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

За умовами специфікації до договору №286/1/19/33, відповідач зобов`язався поставити паливо авіаційне для газотурбінних двигунів Джет А-1 у кількості 8730,00 тон вартістю 168779709,00 грн до 01.11.2019 (включно) та у кількості 2100,00 тон вартістю 40599930,00 грн до 16.11.2019 (включно).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поставив Міністерству оборони України 2706,423 тонн продукції, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі: №1927 (дата поставки 16.12.2019), № 1921 (дата поставки 13.12.2019), №1925 (дата поставки 16.12.2019), №1948 (дата поставки 20.12.2019), №1791 (дата поставки 16.11.2019), №1803 (дата поставки 16.11.2019), №211/23 (дата поставки 30.11.2019), №86 (дата поставки 03.12.2019), №522 (дата поставки 18.12.2019), №2 (дата поставки 18.12.2019), №208 (дата поставки 18.12.2019), №1502 (дата поставки 02.12.2019), № 1653 (дата поставки 30.12.2019).

Так, за вказаними вище актами приймання-передачі підтверджується прострочення поставленої продукції, а саме:

за актом №1927 (дата поставки 16.12.2019) прострочення поставки на 44 дні (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1921 (дата поставки 13.12.2019) прострочення поставки на 41 день (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1925 (дата поставки 16.12.2019) прострочення поставки на 44 дні (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1948 (дата поставки 20.12.2019) прострочення поставки на 48 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1791 (дата поставки 16.11.2019) прострочення поставки на 14 днів;

за актом №1803 (дата поставки 16.11.2019) прострочення поставки на 14 днів;

за актом №211/23 (дата поставки 30.11.2019) прострочення поставки на 28 днів;

за актом №86 (дата поставки 03.12.2019) прострочення поставки на 31 день (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №522 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 46 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №2 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 46 днів (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №208 (дата поставки 18.12.2019) прострочення поставки на 31 день (прострочення становить більше 30 днів);

за актом №1502 (дата поставки 02.12.2019) прострочення поставки на 30 днів;

за актом №1653 (дата поставки 30.12.2019) прострочення поставки на 58 днів (прострочення становить більше 30 днів).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобов`язання щодо поставки встановленого договором обсягу продукції в строк, визначений за домовленістю сторін, у тому числі допустивши прострочення поставленої частини продукції. Доказів виконання відповідачем обов`язку з поставки Міністерству оборони України продукції у кількості 8123,577 тонн до матеріалів справи сторонами не надано.

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом з ч.2 ст.217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У пункті 7.3.2. договору сторони погодили, що за порушення строків прострочення продукції відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості продукції, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів - штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

При цьому, у випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується з свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися рзний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 08.06.2022 у справі № 912/1414/21.

Перевіривши розрахунки штрафних санкцій, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом першої інстанції встановлено, що постачання продукції відповідачем не здійснено у кількості 8123,577 тонн, що становить суму 188 466 661,46 грн, з яких: сума продукції непоставленої у строк до 01.11.2019 становить 144 024 864,48 грн (6207,979 тонн х 23199,96 грн); сума продукції непоставленої у строк до 16.11.2019 становить 44 441 796,98 грн (1915,598 тонн х 23199,96 грн).

За перерахунком суду: штраф 7% за недопоставлений товар становить 13 192 666,30 грн (188 466 661,46 грн (загальна сума непоставленого товару, прострочення становить більше 30 днів) х 7%).

Перевіривши розрахунок штрафу 7% у сумі 2324789,34 грн, нарахованого на вартість продукції, поставленої згідно з наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі №1927, №1921, №1925, №1948, №86, №522, №2, №208, №1653 з простроченням більше 30 днів, Господарським судом міста Києва встановлено, що розрахунок штрафу здійснено арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору.

Пеня нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 8 641 491,87 грн (144 024 864,48 грн (сума непоставленого товару до 01.11.2019) х 0,1% х 60 днів); однак, оскільки у розрахунку позивача від 22.12.2020 та прокурора (письмові пояснення від 18.07.2022) сума пені, нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 8 641 491,60 грн, то з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 8 641 491,60 грн у межах визначеної позивачем та прокурором суми.

Пеня нарахована на вартість непоставленого товару до 01.11.2019 становить 1 999 880,86 грн (44 441 796,98 грн (сума непоставленого товару до 16.11.2019) х 0,1% х 45 днів).

Перевіривши розрахунок пені, нарахованої на вартість продукції, поставленої згідно з наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі, місцевим господарським судом встановлено, що при нарахуванні пені за актом №1653, прокурором та позивачем допущено помилку та за перерахунком суду пеня за актом №1653 становить 512295,95 грн (8832688,771 грн х 0,1% х 58 днів); загальна сума пені становить 2198391,78 грн.

Здійснивши перевірку встановленого судом першої істанції розрахунку штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з висновком про те, що обґрунтованими сумами пені та штрафу, які підлягають стягненню з відповідача становлять: штраф у сумі 15517455,64 грн (13192666,30 грн + 2324789,34 грн); пеня у сумі 12839764,24 грн (8641491,60 грн + 1999880,86 грн + 2198391,78 грн), всього: 28357219,88 грн, у зв`язку з чим, позовні вимоги прокуратури про стягнення штрафних санкцій підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що правильне визначення судом заявлених до стягнення сум пені та штрафу у межах заявлених прокурором позовних вимог (у сумі 29037324,76 грн) не вважається виходом за межі позовних вимог, з урахуванням ціни позову та наведених прокурором і позивачем деталзованих розрахунків, що підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Судом також враховано, що відповідно до ч.1 ст.5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фзичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 Господарського процесуального кодексу України).

В силу положень ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 6, 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст. ст. 2, 11, 236 ГПК України суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Позицію щодо дотримання справедливості висловив Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, зазначивши, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, а також приймаючи до уваги встановлені вище обставини справи, оскільки неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки всього обсягу продукції та у строк, визначений договором, належним чином доведено, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 28357219,88 грн, а саме: штраф у сумі 15517455,64 грн (13192666,30 грн + 2324789,34 грн); пеня у сумі 12839764,24 грн (8641491,60 грн + 1999880,86 грн + 2198391,78 грн).

Надаючи оцінку доводам апелянтів про те, що прострочення відповідачем виконання спірних договірних зобов`язань сталося за відсутності вини постачальника та про наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до частини 2 статті 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

У частині 2 статті 218 Господарського кодексу України міститься визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

При цьому апелянти під час розгляду справи судом апеляційної інстанції наголошували, що підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення умов договору є саме зміна обставин під час виконання договору, а не обставини непереборної сили.

На підтвердження своїх доводів щодо відсутності вини відповідач посилається на висновок Київської торгово-промислової палати №1703-4/555 від 26.12.2019, згідно з яким остання розглянувши його звернення, встановила факт настання істотної зміни обставин під час виконання договору № 286/1/19/33 від 02.10.2019 та дійшла висновку про можливість його розірвання.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" обов`язковими для застосування на всій території України є методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень.

Водночас, Закон України "Про торгово-промислові палати в Україні" не містить положень щодо наявності у торгово-промислової палати повноважень з видачі висновків на підтвердження істотної зміни обставин, якими сторони керувались під час укладення договорів.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 910/15637/19 та від 10.09.2020 у справі №910/13459/18.

Крім того, відповідно до частин 1- 4 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньомупорядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, у разі спору між сторонами господарських договорів, в тому числі і за договором, укладеним за процедурами визначеними ЗакономУкраїни "Про державні закупівлі", щодо внесення змін до договору, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

За змістом частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України за рішенням суду на вимогу однієї з сторін договір може бути змінено або розірвано у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 статті 652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) з суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина 4 статті 652 Цивільного кодексу України).

Таким чином, за змістом наведених законодавчих положень, зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин у судовому порядку, виходячи з принципу свободи договору, є заходом, що застосовується за наявності підтвердження дійсної істотної зміни обставин, з яких виходили сторони, укладаючи цей правочин.

Істотна зміна обставин, у свою чергу, є оціночною категорією, яка полягає у зміні договірного зобов`язання таким чином, що його виконання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, чим суттєво змінюється рівновага договірних відносин. Прицьому закон пов`язує можливість внесення змін до договору у судовому порядку не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.12.2020 у справі № 910/11888/19.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач фактично вважає істотною зміною обставини невиконання його контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп» своїх зобов`язань за договорами поставки нафтопродуктів №16/10-а від 16.10.2018 та №01/06-д від 01.06.2019 з зупинкою діяльності контрагента.

Апеляційний господарський суд у даному випадку зважає на те, що умовами спірного договору не передбачено, що буде здійснюватись поставка нафтопродуктів, які попередньо закуповувались у Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферст Груп», тобто, договори взагалі не містять посилань на вказане товариство.

Також, як вірно зауважив суд першої інстанції, відповідач не вживав заходів для пошуку інших співвиконавців (постачальників) продукції необхідної для повного та своєчасного виконання договору, укладеного для забезпечення потреб оборони, у справі відсутні будь-які листи чи іншідокументи, які свідчили хоча б про намір відповідача знайти іншого співвиконавця. Разом з тим, договори відповідача з його контрагентом, який не є монополістом на ринку нафтопродуктів (ТОВ«Ферст Груп»), а також зупинка діяльності такого співвиконавця відбулась задовго до укладення договорів поставки з позивачем, що вказує на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням зобов`язань контрагентом відповідача та неможливістю своєчасного виконання зобов`язань перед позивачем. Відповідач, як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем договори на постачання продукції для державних потреб оборони, усвідомлювало, що кінцевою датою поставки товару є дата, визначена у специфікації до договору, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

При цьому, доводи відповідача про те, шо Міністерство оборони України не прийняло б від ТОВ «ТОРУМ» продукцію іншого виробника ніж того, документи якого було надані до цінової пропозиції, колегією суддів оцінюються критично з огляду на наступне.

Так, правові висновки Верховного Суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 910/7591/18, на які посилається скаржник, викладено за інших фактичних обставин, а саме щодо відмінного від даної справи позивача та договору, а тому не можуть свідчити про однозначність дій позивача в разі поставки відповідачем палива іншого виробника. Відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції доказів звернення до позивача із запитом щодо прийняття продукції, виробленої іншою компанією.

Так само відповідачем не надано належних та допустимих доказів звернення до інших постачальників палива з метою поставки нафти і дистилятів (09130000-9) (авіаційний гас), визначеного в договорі виробника, та належного виконання своїх зобов`язань перед Міністерством оборони України за спірним договором постачання.

Також необґрунтованим, на переконання суду апеляційної інстанції, є посилання апелянтів на рішення судів у справах № 910/15314/19 та № 910/15320/19, які на думку відповідача та третьої особи підтверджують факт існування істотної зміни обставин, оскільки у вказаних господарських справах розглядались спори щодо внесення змін до договорів, які не є підставою для стягнення штрафних санкцій у даній справі.

Поряд з викладеним колегія суддів звертає увагу на те, що ТОВ «ТОРУМ» неодноразово намагалось в судовому порядку внести зміни чи розірвати договір про постачання для державних потреб нафти і дистилятів (авіаційний гас) № 286/1/19/33 від 02.10.2019 (справи №№ 910/6097/20, 910/6938/20, 910/21026/20).

Твердження відповідача про наявність інших обставин, які позбавили його можливості виконати договір, зокрема, на відмову органів Державної податкової служби України здійснювати реєстрацію податкових накладних, що за доводами відповідача фактично зупинила господарську діяльність ТОВ "ТОРУМ", так як контрагенти Товариства припинили розрахунки за вже поставлену продукцію, що обумовило дефіцит обігових коштів на подальшу закупівлю паливно-мастильних матеріалів для виконання умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відповідності до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, відсутність у боржника необхідних коштів не є достатньою підставою для звільнення від виконання господарського зобов`язання.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає необґрунтованим посилання апелянтів на відсутність вини відповідача у порушенні умов договору і наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності.

Надаючи оцінку висновкам суду першої істанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій до суми, яка не перевищує 2500000,00 грн, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положенням ст.233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно з збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механзму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалзуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (Постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20).

Наявність у кредитора можливості стягувати з споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19.

У контексті наведеного, судова колегія зазначає, що відповідно до статті 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалзацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Отже, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Колегія суддів зауважує, що укладаючи договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, штрафні санкції, обсяги та строки поставки. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився з передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.

Також, у поданих до суду апеляційної інстанції додаткових поясненнях до заяви про зменшення штрафних санкцій відповідач вказує на те, що позивачем листом від 03.01.2022 в односторонньому порядку змінено обсяг постачаня авіаційного гасу на суму 140 730 957,30 грн.

Водночас, одностороння відмова Міністерства оборони України від постачання гасу внаслідок порушення ТОВ «ТОРУМ» строків постачання продукції за договором, на переконання колегії суддів, не може свідчити про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

При цому, ТОВ "ТОРУМ" як юридична особа, яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи договір, усвідомлювало строк поставки продукції, з огляду на що повинно було розумно оцінити цю обставину з урахуванням виду своєї діяльності та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.

Основи органзації оборони та повноваження державних органів по її забезпеченню, обов`язки підприємств, установ, органзацій, посадових осіб щодо зміцнення обороноздатності країни встановлює Закон України "Про оборону України".

Статтею 3 Закону України "Про оборону України" передбачено, що підготовка держави до оборони в мирний час, серед іншого включає забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою та іншою технікою, а також створення високоефективних засобів збройної боротьби.

Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 3 та частини першої статті 10 Закону України "Про оборону України", Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 №671 є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує проведення до життя державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілзаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань і в процесі їх виконання взаємодіє з іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілзаційну підготовку та мобілзацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і органзацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілзацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілзації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілзації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілзацію". Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Водночас, спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду. Водночас, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони Держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, взяв на себе зобов`язання з визначеними в договорі умовами здійснити поставку палива, що (неналежне виконання) має негативний вплив на обороноздатність країни та на репутацію Міністерства оборони України.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09.06.2022 року у справі №910/8425/19, від 15.06.2022 року у справі №922/2141/21 та від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21.

Доводи апелянтів про те, що заявляючи позовні вимоги про стягнення пені та штрафу, прокурором не враховано, що відповідачем, відповідно до п. 11.1 договору, сплачено на користь Міністерства оборони України договірне забезпечення у розмірі 2 512 559,99 грн, правомірно відхилені судом першї інстанції, оскільки зазначена сума сплачена відповідачем в силу норм Закону України "Про публічні закупівлі" та є забезпеченням виконання зобов`язань учасником (у даному випадку відповідачем) перед замовником за договором про закупівлю. Договірне забезпечення не є за своєю суттю штрафною санкцією, а відтак, посилання відповідача на подвійну відповідальність є безпідставними.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач не надав суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК України на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку, а також невідповідності розміру пені наслідкам порушення, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для зменшення пені, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні такого клопотання.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Згідно з ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» та у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути рзною, залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржниками не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені сторонами в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЕРСТ ГРУП" та на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 у справі № 910/16969/20 залишити без змін.

4. Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРУМ" та Товариство з обмеженою відповідальністю "ФЕРСТ ГРУП".

5. Справу № 910/16969/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.12.2022.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

О.М. Гаврилюк