ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року Справа № 918/606/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Філіпова Т.Л.

суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Острозької міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.10.2022 у справі №918/606/22 (суддя Войтюк В.Р., повний текст рішення складено 17.10.2022)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

до Острозької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача -Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я Рівненської ОДА

про стягнення заборгованості в сумі 57 870 грн. 79 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04.10.2022 у справі №918/606/22 позов задоволено. Стягнуто з Острозької міської ради на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" 57870, 79 грн. заборгованості та 2481 грн. судового збору.

В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що згідно до звіту №1 про відпущені лікарські засоби (препарати інсуліну), вартість яких підлягає відшкодуванню повному або частковому за рецептами Острозька міська рада, станом час звернення позивачем з позовом до суду заборгованість відповідача перед останнім становить 57 870,79 грн. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази повної сплати заборгованості відповідачем.

Враховуючи наведене, а також оцінюючи надані документальні докази в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" до Острозької міської ради про стягнення заборгованості в сумі 57 870,79 грн. підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідача зазначає, зокрема, що відповідно до п. 1.1 договору № 8 від 29 січня 2021 року відповідач відшкодовує позивачу, понесені останньою у зв`язку з відпуском препаратів інсуліну, вартість яких повністю чи частково відшкодовується згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2014 року № 73 "Питання реалізації пілотного проекту щодо запровадження державного регулювання цін на препарати інсуліну" та постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 239 "Деякі питання відшкодування вартості препаратів інсуліну".

Згідно листа Міністерства охорони здоров`я № 10-13/33725/2-21 від 16 листопада 2021 року відповідно пункту 8.1.9 наказу Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012 року № 1407 "Про затвердження Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами" Фінансовим управлінням виконавчого комітету Острозької міської ради подано платіжне доручення № 1 від 18 листопада 2021 року до Державної казначейської служби України, згідно якого залишки відкритих асигнувань Субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення підтримки окремих закладів та заходів у системі охорони здоров`я за напрямком лікування хворих на цукровий та нецукровий діабет було відкладено на рахунки обласного бюджету.

Також відповідач вказує, що додаткова угода № 3 до договору № 8 від 29 січня 2021 року між Острозькою міською радою та Товариством з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" передана у відділ бухгалтерського обліку 17 листопада 2021 року. Відповідні документи для відшкодування вартості відпущених препаратів інсуліну були подані на подальшу реєстрацію в Острозьке відділення Держказначейської служби 17 листопада 2021 року.

Однак, 19 листопада 2021 року Острозька міська рада отримала відмову в реєстрації від Держказначейства у зв`язку з відсутністю асигнувань за відповідним кодом Програмної класифікації.

Тобто, на думку відповідача, останній не мав можливості провести оплату за виконані роботи з поважної причини через відсутність коштів, що мали поступити з Державного бюджету, що є на, його думку, об`єктивною причиною несплати.

Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки на думку Острозької міської ради в даному випадку міститься саме безвідповідальність позивача по вчасному представленню документів по оплаті за ліки, що призвело до виникнення даної заборгованості.

Окрім того, відповідач зазначає, що відповідно до рішення Рівненської обласної ради №58 від 24 грудня 2020 року «Про обласний бюджет на 2021 рік» розпорядником коштів саме по забезпеченню хворих цукровим діабетом інсуліном та нецукровим діабетом в області було Управління охорони здоров`я Рівненської обласної державної адміністрації. На даний момент правонаступником якого є Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я Рівненської ОДА (розпорядження №17-к від Д0.03.2021), тому питання щодо стягнення коштів потрібно ставити саме перед даною установою. Представником Острозької міської ради до суду першої інстанції 19.09.2022 було надано клопотання про залучення в якості третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департамент цивільного захисту та охорони здоров`я Рівненської ОДА, однак рішення суду від 04.10.2022 було прийнято без заслуховування позиції останнього, чим на думку міської ради порушено порядок з`ясування обставин справи.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення Господарського суду Рівненської області від 04.10.2022 року є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Острозької міської ради на рішення Господарського суду Рівненської області від 04.10.2022 у справі №918/606/22 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (далі - сторона 2) та Острозькою міською радою (далі - сторона 1) укладено договір № 8 від 29 січня 2021 року про відшкодування витрат, понесених у зв`язку з відпуском препаратів інсуліну, вартість яких повністю чи частково відшкодовується (а.с. 7-8).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору сторона 1 відшкодовує стороні 2 втрати, понесені останньою у зв`язку з відпуском препаратів інсуліну, вартість яких повністю чи частково відшкодовується згідно постанов Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 239 "Деякі питання відшкодування вартості препаратів інсуліну" та від 05 березня 2014 № 73 "Питання реалізації пілотного проекту щодо запровадження державного регулювання цін на препарати інсуліну".

Відпуск препаратів інсуліну, що підлягають відшкодуванню, буде відбуватися за рецептами лікарів, виписаних закладами охорони здоров`я за місцем медичної допомоги пацієнту на рецептурних банках форми № 1 в аптечних закладах за адресою м. Острог, вул. Незалежності, 20 (п.1.2. договору).

Згідно з п. 2.1.1 договору сторона 1 в п`ятнадцятиденний термін після отримання звіту про відпущені препарати інсуліну, вартість яких підлягає повному або частковому відшкодуванню (далі - звіт) згідно встановленої форми, відшкодовує втрати стороні 2, понесені у зв`язку з відпуском препаратів інсуліну.

Відповідно до розділу 3 договору сторона 1 зобов`язується відшкодувати стороні 2 витрати, понесені останньою в зв`язку з реалізацією лікарських засобів, передбачених в п. 1.1. договору відповідно поданих Звітів. Відшкодування зазначеної в Звіті суми здійснюється стороною 1 протягом 5 днів з моменту надання стороною 2 такого Звіту.

Згідно з розділом 4 договору у випадку невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків, за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мали місце під час дії договору, та обов`язку виконання усіх невиконаних зобов`язань за цим договором.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2021 за умови повного розрахунку між сторонами (п. 6.1 договору).

Відповідно до додаткової угоди № 3 до договору, сторонами збільшено суму договору до 338 123 грн. 66 коп.

Позивач 15.02.2022 року звертався до відповідача з претензією про відшкодування вартості медичних препаратів інсуліну, які були відпущенні ТДВ «Рівнефармація» в період 1-30 вересня 2021 року на суму 57 870,79 грн. згідно укладеного між сторонами договору (а.с. 18).

Однак вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою для звернення ТДВ «Рівнефармація» з позовом у даній справі до відповідача про стягнення 57 870,79 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

Механізм відшкодування вартості препаратів інсуліну суб`єктам господарювання визначено Порядком відшкодування вартості препаратів інсуліну, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №239 від 23.03.2016 (надалі Порядок).

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 Порядку (в редакції, чинній на момент укладення договору), відшкодування вартості препаратів інсуліну здійснюється на рівні не вище затвердженої МОЗ референтної ціни (ціни відшкодування) на лікарський засіб. Відпуск лікарських засобів здійснюється суб`єктами господарювання, перелік яких визначається структурними підрозділами з питань охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій або розпорядниками коштів місцевих бюджетів, визначених рішеннями про такі бюджети згідно із законодавством, на рівних умовах, відповідно до укладених договорів, на підставі рецептів на препарати інсуліну, виписаних закладами охорони здоров`я за місцем диспансерного обліку пацієнта згідно з реєстром пацієнтів, що потребують інсулінотерапії, який ведеться МОЗ, на рецептурних бланках форми №1. Суб`єкт господарювання щомісяця складає звіт про відпущені препарати інсуліну, в якому стосовно кожного лікарського засобу зазначаються його міжнародна непатентована та торговельна назви, сила дії, форма випуску, кількість одиниць інсуліну в упаковці, кількість відпущених упаковок, референтна ціна повного відшкодування, референтна ціна часткового відшкодування, найменування закладу охорони здоров`я, сума, що підлягає відшкодуванню за звітний період. Суб`єкт господарювання подає звіт про відпущені препарати інсуліну до 5 числа місяця, що настає за звітним періодом, а в грудні - додатково до 24 числа звітного місяця розпорядникам коштів місцевих бюджетів, визначених рішеннями про такі бюджети відповідно до законодавства, для здійснення цільових видатків місцевих бюджетів на пільгове забезпечення препаратами інсуліну хворих на діабет, визначених рішеннями про такі видатки відповідно до законодавства, для відшкодування суб`єктові господарювання зазначеної в реєстрі суми протягом 15 днів з дня отримання звіту. У разі коли роздрібна ціна на препарати інсуліну є нижчою від референтної ціни (ціни повного відшкодування) за первинну упаковку на препарати інсуліну, у звіті про відпущені препарати інсуліну зазначається така роздрібна ціна.

Наведене свідчить про адміністративно-правове регулювання відносин щодо механізму відшкодування вартості препаратів інсуліну суб`єктам господарювання, які провадять господарську діяльність на підставі ліцензії на провадження господарської діяльності з роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від форми власності та підпорядкування, аптечні заклади яких розташовані в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Запроваджуючи цей механізм держава забезпечує відшкодування витрат суб`єктам господарювання, які відпускають препарати інсуліну за рахунок державного бюджету. Тобто держава офіційно бере на себе обов`язок забезпечити вчасні розрахунки за відпущені препарати інсуліну.

З аналізу п. 2 Порядку відшкодування вартості препаратів інсуліну, вбачається, що відшкодування вартості препаратів інсуліну здійснюється на рівних умовах, на підставі договорів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем у даній справі було укладено договір №8 від 29.01.2021 про відшкодування витрат, понесених у зв`язку з відпуском препаратів інсуліну, вартість яких повністю чи частково відшкодовується та в подальшому укладено додаткові угоди № 1 від 08.04.2021, №2 від 20.09.2021 та №3, згідно яких було збільшено суму договору. Зокрема, згідно додаткової угоди №3 суму договору збільшено на 57 870,79 грн.

Згідно звіту № 1 про відпущені лікарські засоби (препарати інсуліну), вартість яких підлягає відшкодуванню повному або частковому за рецептами «Острозька міська рада», позивачем за період з 1 по 30 вересня 2021 року відпущено медичних препаратів на загальну суму 57870,79 грн. (а.с. 21-25).

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази оплати відповідачем заборгованості за відпущені лікарські засоби на суму 57870,79 грн.

З наведеного слідує, що в порушення умов пункту 2.1.1 договору, приписів ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України відповідачем не виконано обов`язку з відшкодування вартості відпущених позивачем препаратів інсуліну на загальну суму 57870,79 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що додаткова угода № 3 до договору № 8 від 29.01.2021 р. між Острозькою міською радою та ТДВ «Рівнефармація» була підписана Острозькою міською радою та передана у відділ бухгалтерського обліку 17.11.2021 р., а звіти подані відповідачем до міськвиконкому 18 листопада 2021 року, колегія суддів оцінює критично, оскільки наявна в матеріалах справи копія додаткової угоди № 3 (а.с. 11) не містить дати її укладення.

Доказів підписання сторонами додаткової угоди №3 саме 17.11.2021 відповідачем суду надано не було.

Натомість, як вбачається з звіту №1 про відпуск лікарських засобів, позивачем на виконання вказаної угоди було здійснено відпуск лікарських засобів в період 1-30 вересня 2021 року. Тобто позивачем виконано умови додаткової угоди №3 у вересня 2021 року, що спростовує доводи відповідача про укладення вказаної додатковї угоди 17.11.2021 року.

Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження доводів відповідача про подачу звітів про відпуск лікарських засобів на реєстрацію в Острозьке відділення Держказначейської служби 17.11.2021 року.

Додані до апеляційної скарги копії звітів, які містять рукописний допис «від 18.11.2021», що на думку відповідача підтверджує реєстрацію вказаних звітів в Острозькому відділенні Держказначейської служби, не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки в порушення приписів ч.3 ст. 80 ГПК України вказані докази не були подані відповідачем до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до висновків викладених Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 р. у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 р. у справі №909/965/16, від 26.02.2019 р. у справі №913/632/17 єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

Однак додаючи до апеляційної скарги вищевказані докази, відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, що унеможливлює прийняття таких доказів до уваги судом апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що невчасна реєстрація відповідачем звітів про відпуск лікарських засобів, не звільняє його від визначеного договором №8 від 29.01.2021 року обов`язку з відшкодування позивачу вартості відпущених лікарських препаратів.

В апеляційній скарзі відповідач не заперечує наявність заборгованості, підписання додаткової угоди №3 та отримання звітів на спірну суму, натомість доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не є розпорядником відповідних коштів та стверджує про відсутність бюджетних асигнувань. Оцінюючи вказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Європейським судом з прав людини у рішення від 18 жовтня 2005 року, справа "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України", зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Згідно з приписами статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями і, оскільки між сторонами виникли майнові відносини, які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України), тому відсутність у Острозької міської ради необхідних коштів або взяття нею зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань, або з перевищенням повноважень не звільняє її від обов`язку виконати зобов`язання за укладеним між сторонами даного спору договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 914/1556/17).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" до Острозької міської ради про стягнення заборгованості в сумі 57 870,79 грн. підтверджені матеріалами справи, не спростовані відповідачем та підлягають задоволенню.

Згідно з ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Мотиви з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Рівненської області від 04.10.2022 у справі №918/606/22 залишити без змін, апеляційну скаргу Острозької міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "21" грудня 2022 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.