РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022Справа № 910/5221/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко"

про стягнення 1 791 845,07 грн.

Представники:

від позивача: Сидоренко Ю.В.

від відповідача : Дрозд Т.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" про стягнення 1 791 844,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №15639к від 01.12.2019 в частині оплати поставленого товару, з огляду на що позивач (продавець) просить суд стягнути з відповідача (покупця) заборгованість в загальному розмірі 1 791 844,16 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2022 позовну заяву залишено без руху.

18.07.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 16.08.2022.

11.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

У підготовче засідання 16.08.2022 прибув представник відповідача, представники позивача в підготовче засідання не прибули.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 16.08.2022 судом задоволено клопотання відповідача, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 30.08.2022.

У підготовче засідання 30.08.2022 прибув представник відповідача, представники позивача в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 04.10.2022.

04.10.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 04.10.2022 прибув представник відповідача, представники позивача в підготовче засідання не прибули.

За наслідками розгляду клопотання позивача про відкладення розгляду справи, судом задоволено зазначене клопотання та оголошено перерву до 08.11.2022.

25.10.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовче засідання 08.11.2022 прибули представники сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За наслідками розгляду клопотання позивача про поновлення строку на подачу відповіді на відзив, у підготовчому засіданні 08.11.2022 судом задоволено зазначене клопотання, поряд з цим, судом також з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2022.

18.11.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказу.

У судове засідання 22.11.2022 прибули представники сторін.

У судовому засіданні оголошено перерву до 06.12.2022.

У судове засідання 06.12.2022 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову частково заперечив.

У судовому засіданні 06.12.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

01.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» (відповідач, покупець) укладено Договір поставки № 15639К (далі - Договір), відповідно до п. 2.1 якого на умовах цього договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі Замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку та на умова, погоджених сторонами у цьому договорі.

Відповідно до п. 8.1 Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір у такі строки: по закінченню 60 календарних днів з дати поставки товару постачальником; по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше ___ календарних днів з реалізації поставленого товару.

Договір набуває чинності з 01.12.2019 року і діє до 31.12.2019 року включно, а в частині виконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання (п. 12.1 Договору).

Разом з тим, пунктом 12.4 Договору визначено, що у випадку, якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному пунктом 12.1 договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовженим на один календарний рік на тих самих умовах. Сторони погодили, що у випадку підписання сторонами додаткових угод на продовження строку дії цього договору, умови цього пункту також будуть розповсюджуватися і на додаткові угоди на продовження строку дії договору.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом у справі № 910/5221/22, позивач зазначає, що відповідачем всупереч умовам Договору порушено зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 1 528 880,98 грн основного боргу, 103 880,07 грн пені, 144 632,05 грн інфляційних втрат та 14 451,06 грн 3% річних.

Відповідач у відзиві зазначає, що не визнає позов частково, оскільки, позивачем не надано первинних документів, які підтверджують заявлену суму основного боргу; наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків не є належними доказами, оскільки, підписані не уповноваженими особами та не містять посилання на спірний договір; у період з 20.08.2021 по 01.08.2022 відповідач сплатив позивачу 773 000,00 грн, а також, у період з 31.08.2021 по 31.12.2021 сторонами проведено залік зустрічних вимог на суму 398 364,56 грн; підстави для застосування штрафних санкцій за несвоєчасність виконання зобов`язань відсутні, оскільки, з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 150 000,00 грн основного боргу підлягають закриттю, інші вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, 01.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «СВ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» укладено Договір поставки № 15639К, відповідно до п. 2.1 якого на умовах цього договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі Замовлення останнього та у відповідності до Специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку та на умова, погоджених сторонами у цьому договорі.

З наданих позивачем доказів (видаткових накладних та товарно-транспортних накладних), судом встановлено, що на виконання умов Договору, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 509 785,89 грн, що підтверджується видатковими накладними № 3427 від 03.08.2021, № 3428 від 03.08.2021, № 3505 від 09.08.2021, № 3506 від 09.08.2021, № 3667 від 17.08.2021, № 3668 від 17.08.2021, № 3740 від 20.08.2021, № 3742 від 20.08.2021, № 3884 від 31.08.2021, № 3885 від 31.08.2021, № 3886 від 31.08.2021, № 3887 від 31.08.2021, № 3888 від 31.08.2021, № 3889 від 01.09.2021, № 3890 від 01.09.2021, № 4038 від 07.09.2021, № 4127 від 14.09.2021, № 4128 від 14.09.2021, № 4285 від 21.09.2021, № 4286 від 21.09.2021, № 4403 від 28.09.2021, № 4404 від 28.09.2021, № 4556 від 05.10.2021, № 4557 від 05.10.2021, № 4656 від 12.10.2021, № 4657 від 12.10.2021, № 4778 від 19.10.2021, № 4780 від 19.10.2021, № 4872 від 26.10.2021, № 4988 від 02.11.2021, № 4989 від 02.11.2021, № 5077 від 09.11.2021 та товарно-транспортними накладними № 3427 від 03.08.2021, № 3428 від 03.08.2021, № 3505 від 09.08.2021, № 3506 від 09.08.2021, № 3667 від 17.08.2021, № 3668 від 17.08.2021, № 3740 від 20.08.2021, № 3742 від 20.08.2021, № 3884 від 31.08.2021, № 3885 від 31.08.2021, № 3886 від 31.08.2021, № 3887 від 31.08.2021, № 3888 від 31.08.2021, № 3889 від 01.09.2021, № 3890 від 01.09.2021, № 4037 від 07.09.2021, № 4038 від 07.09.2021, № 4127 від 14.09.2021, № 4128 від 14.09.2021, № 4285 від 21.09.2021, № 4286 від 21.09.2021, № 4403 від 28.09.2021, № 4404 від 28.09.2021, № 4556 від 05.10.2021, № 4557 від 05.10.2021, № 4656 від 12.10.2021, № 4657 від 12.10.2021, № 4778 від 19.10.2021, № 4780 від 19.10.2021, № 4872 від 26.10.2021, № 4988 від 02.11.2021, № 4989 від 02.11.2021, № 5077 від 09.11.2021, які підписано сторонами та скріплено відтисками їх печаток без зауважень.

Відтак, обставина поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 1 509 785,89 грн підтверджується належними доказами.

Щодо доводів позивача про те, що сума заборгованості відповідача за Договором становить 1 528 880,98 грн та підтверджується актами звірки взаємних розрахунків, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

За змістом ч.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у поставі від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи акти звірки взаємних розрахунків не є належними доказами на підтвердження факту здійснення поставки за Договором на вказану позивачем суму, а відповідно і факту виникнення у відповідача зобов`язань з оплати товару відповідно до умов спірного Договору саме на загальну суму 1 528 880,98 грн, а не на суму 1 509 785,89 грн, яка підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як визначено п. 8.1 Договору покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір у такі строки: по закінченню 60 календарних днів з дати поставки товару постачальником; по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше ___ календарних днів з реалізації поставленого товару.

Відтак, строк виконання зобов`язання з оплати поставленого за вищевказаними накладними товару є таким, що настав.

Поряд з цим, відповідач зазначає та надає первинні документи, які підтверджують, що у період з 20.08.2021 по 01.08.2022 відповідач сплатив позивачу 773 000,00 грн, а також, у період з 31.08.2021 по 31.12.2021 сторонами проведено залік зустрічних вимог на суму 398 364,56 грн.

Позивач у відповіді на відзив вказав, що всі оплати товару проводяться без прив`язки до видаткових накладних, відтак, ТОВ «Еко» починаючи з 2013 року здійснювало хаотичні оплати поставок і всі вони були враховані при розрахунку загальної суми заборгованості та відображені в актах звірки.

Так, суд зазначає, що в матеріалах справи № 910/5221/22 містяться акти звірки взаємних розрахунків по стану за період 3 кварталу 2021 року та 4 кварталу 2021 року. Зазначені акти скріплено підписами бухгалтерів сторін та відтисками печаток Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко", при цьому, доказів, які б підтверджували обставину того, що печатка була загублена, викрадена або в інший спосіб вибула з володіння відповідача, через що печаткою могла б протиправно скористатися не уповноважена Товариством особа, матеріали даної справи не містять, відтак, суд приходить до висновку, що акти звірки є належними доказами, що відображають рух коштів у бухгалтерському обліку сторін.

Більше того, з актів вбачається, що вони містять реквізити первинних документів, за якими здійснювалися поставки (наприклад: реалізація товарів і послуг №4556, дебет 30045,60; у свою чергу позивачем подано до суду копію видаткової накладної № 4556 від 05.10.2021, яка підтверджує поставку товару на суму 30045,60 грн), а також реквізити первинних документів, що підтверджують оплату вартості товару/зарахування зустрічних вимог (наприклад: платіжне доручення вхідне (38628 від 28.12.2021), кредит 20000,00; коригування боргу № 593, кредит 38639,24; у свою чергу, відповідачем до відзиву було додано, зокрема, платіжне доручення № 38628 від 28.12.2021 на суму 20000,00 грн та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, дата укладання: 31.12.2021, сума щодо якої здійснюється зарахування: 38639,24 грн).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що при визначенні суми основного боргу, позивачем було враховано всі оплати вартості товару/зарахування зустрічних вимог, здійснені станом до 31.12.2021 включно, відтак, надані відповідачем докази, які підтверджують обставину сплати вартості товару, датовані до 31.12.2021, вірогідно не можуть вважатися доказами, що підтверджують сплату обґрунтованої суми основного боргу, що є предметом розгляду даної справи.

Поряд з цим, відповідачем надано платіжні доручення № 9266 від 01.08.2022 на суму 150 000,00 грн, № 5378 від 23.02.2022 на суму 74 000,00 грн, № 1271 від 14.01.2022 на суму 10 000,00 грн, № 825 від 11.01.2022 на суму 30 000,00 грн, № 261 від 05.01.2022 на суму 40 000,00 грн, які в графі «призначення платежу» містять посилання на договір № 15639К від 01.12.2019.

Суд зазначає, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Відтак, оскільки, у матеріалах справи відсутні інші первинні документи, аніж ті, що підтверджують суму основного боргу за Договором у розмірі 1 509 785,89 грн, враховуючи, що платіжні доручення № 9266 від 01.08.2022, № 5378 від 23.02.2022, № 1271 від 14.01.2022, № 825 від 11.01.2022, № 261 від 05.01.2022 містять лише посилання на Договір без конкретизації періоду за який здійснюється платіж, суд враховує дані оплати, як сплату заборгованості за вищевказаними накладними в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.

З огляду на викладене, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 150 000,00 грн (платіжне доручення № 9266 від 01.08.2022) після пред`явлення позову позивачем, провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 150 000,00 грн підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 154 000,00 грн до пред`явлення позову позивачем, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення 154 000,00 грн основного боргу.

Також, суд зазначає, що враховуючи встановлені вище обставини щодо відсутності первинних документів на підтвердження факту поставки товару на суму 19 095,09 грн, підстави для задоволення позову в цій частині щодо стягнення основного боргу - відсутні.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 1 205 785,89 грн, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 1 205 785,89 грн, а відтак, задоволення позовних вимог у цій частині.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 103 880,07 грн пені.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 10.1 Договору визначено, що у разі порушення сторонами договору строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого цим Договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму грошового зобов`язання, за кожен день прострочення.

Так, з наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що ним здійснювалося нарахування пені за період з 14.02.2022 по 08.06.2022 щодо суми заборгованості 1 528 880,98 грн.

Однак, суд зазначає про необґрунтованість такого розрахунку, оскільки, він здійснений відносно суми боргу 1 528 880,98 грн, тоді-як документально підтвердженою сумою боргу є 1 509 785,89 грн, розрахунок не враховує часткових оплат, що були здійснені відповідачем у 2022 році та суперечить приписам частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, оскільки, не враховує обмеження щодо нарахування пені в межах шестимісячного строку саме від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Разом з тим, оскільки, суд не може виходити за межі позовних вимог, дата від якої здійснювалося нарахування пені - 14.02.2022 (як визначено позивачем у позові.)

Відтак, здійснивши перерахунок пені, з урахуванням викладеного вище, щодо сум боргу 8273,44 за період до 22.02.2022, щодо 193190,28 грн - до 22.02.2022, щодо 127463,72 грн - до 09.04.2022, щодо 41873,10 грн - до 19.04.2022, щодо 22713,84 грн - до 20.04.2022, щодо 962286,97 грн - до 02.05.2022, щодо 4026,42 грн - до 02.05.2022, щодо 8430,42 грн - до 09.05.2022, щодо 5553,36 грн - до 16.05.2022, щодо 28570,14 грн - до 23.05.2022, щодо 10514,34 грн - до 30.05.2022, щодо 144353,58 грн - до 02.06.2022, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 103 880,07 грн підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 29 636,97 грн.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 144 632,06 грн інфляційних втрат і 14 451,06 грн 3% річних.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Так, з розрахунку, що міститься в позові вбачається, що нарахування інфляційних втрат здійснюється позивачем за період лютий 2022 - квітень 2022 щодо суми боргу 1 528 880,00 грн, тобто, розрахунок не враховує документально підтвердженої суми основного боргу та часткових оплат, відтак, здійснивши перерахунок, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 144 632,05 грн інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 108 154,46 грн.

Нарахування 3% річних здійснювалося позивачем за період з 14.02.2022 по 08.06.2022 щодо суми боргу 1 528 880,00 грн, тобто, так само, як і розрахунок інфляційних втрат, розрахунок відсотків річних не враховує документально підтвердженої суми основного боргу та часткових оплат, відтак, здійснивши перерахунок, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 3% річних у сумі 14 451,06 грн підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 12 869,71 грн.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, зумовлених військовою агресією та введенням на території України воєнного стану, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч.2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ч.4 ст.219 ГК України сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2022 року № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по Договору, як і не надано обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між введенням 24.02.2022 воєнного стану в Україні та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором.

Відтак, доводи щодо наявності форс-мажорних обставин, що зумовили неможливість своєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором і є підставою для звільнення останнього від відповідальності, судом до уваги не беруться.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Закрити провадження у справі № 910/5221/22 в частині вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. основного боргу.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко" (03039, м. Київ, проспект Науки, 8; ідентифікаційний код 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма "СВ" (62332, Харківська обл., Дергачівський р-н, с. Руська Лозова, вул. Польова, 11; ідентифікаційний код: 25470089) заборгованість за поставлену продукцію у розмірі 1 205 785 (один мільйон двісті п`ять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) грн 89 коп., відсотки річні у розмірі 12 869 (дванадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 71 коп., інфляційні втрати у розмірі 108 154 (сто вісім тисяч сто п`ятдесят чотири) грн 46 коп., пеню у розмірі 29 636 (двадцять дев`ять тисяч шістсот тридцять шість) грн 97 коп. та судовий збір у розмірі 20 346 (двадцять тисяч триста сорок шість) грн 71 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.12.2022

Суддя Ю.В. Картавцева