УХВАЛА

06 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 924/15/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

за участю секретаря судового засідання - Охоти В.Б.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом - ОСОБА_9.,

відповідача за первісним позовом - Олійник В.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Павлюк І. Ю., Дужич С. П., Савченко Г. І.

від 06.09.2022

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро"

до Селянського (фермерського) господарства "Клепачі"

про зобов`язання виконати договір поставки в натурі; стягнення неустойки (штрафу) у розмірі 895 503,96 грн

та за зустрічним позовом Селянського (фермерського) господарства "Клепачі"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро"

про визнання недійсним договору поставки,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про зобов`язання виконати договір поставки в натурі та стягнення неустойки (штрафу) у розмірі 895 503,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач за первісним позовом зазначив, зокрема, що на виконання умов договору поставки покупцем (позивачем) 16.12.2021 були надані транспортні засоби для перевезення товару. Постачальник (відповідач) завантажив частину транспортних засобів (5 машин), наданих покупцем під перевезення товару, та замкнув їх на своїй території. 16.12.2021 сторонами було оформлено товарно-транспортні накладні. В подальшому, 17.12.2021 покупцем були надані наступні 5 одиниць транспорту, які постачальник відмовився навантажувати. Таким чином, як стверджує позивач, товар не було поставлено на склад покупця, а 18.12.2021 автомобільний транспорт, наданий покупцем для навантаження товару, вивантажено постачальником без надання жодних пояснень своєї поведінки. Отже, на думку позивача, відповідач порушив умови договору поставки та не завершив поставку товару на суму 9 950 034,00 грн. На зазначену суму позивачем відповідно до умов договору нараховано 9% штрафу від вартості непоставленого товару.

Селянське (фермерське) господарство "Клепачі" звернулося до Господарського суду Хмельницької області із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції № 14-12/21 від 14.12.2021.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, Селянське (фермерське) господарство "Клепачі" посилається на те, що правочин не відповідає вимогам добросовісності та суперечить моральним засадам суспільства; не відповідає нормам чинного законодавства України. Також, порушує права Селянського (фермерського) господарства "Клепачі", яке ставиться в завідомо нерівне та відверто дискримінаційне становище порівняно із іншою стороною правочину (первісним позивачем). Крім того, не спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним: власне поставку та оплату товару так як їх виконання/настання, - є неможливим апріорі; порушує публічний порядок, оскільки фактично спрямований на незаконне заволодіння майном Селянського (фермерського) господарства "Клепачі шляхом уникнення обов`язку оплати за переданий товар внаслідок нездійсненності виконання постачальником власних зобов`язань, як обов`язкової передумови/підстави проведення оплати товару покупцем, а також за рахунок стягнення штрафних санкцій за додатковими (формальними) зобов`язаннями, виконати які є неможливим апріорі і загальний розмір яких складає 40% від вартості предмету договору.

2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

18.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" (перевізник) укладено договір перевезення №18/05, відповідно до умов якого перевізник зобов`язується за дорученням замовника та за його рахунок організувати та надати транспортні послуги, а саме: послуги пов`язані з організацією та забезпеченням перевезень вантажу, а замовник бере на себе зобов`язання сплатити послуги перевізника в строк та на умовах, встановлених цим договором та додатками до нього.

14.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" (покупець) та Селянським (фермерським) господарством "Клепачі" (постачальник) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №14-12/21, згідно із пунктом 1.1 якого постачальник зобов`язується продати (передати у власність), а покупець - прийняти у власність та оплатити сою не ГМО українського походження (товар).

Пунктом 1.3 договору визначено характеристику та вартість товару, а саме: найменування товару - соя ДСТУ 4964:2008; кількість - 500 т; ціна товару за 1 т - 19900,06 грн; загальна вартість товару - 9950034,00 грн.

Відповідно до пункту 1.4 договору, якість товару, що підлягає поставці, повинна відповідати наступним вимогам: масова частка білка, в перерахунку на суху речовину, % не менше ніж 40.00; сміттєва та олійна домішки (разом), % не більше ніж 10.0; вологість, % не більше ніж 12; зокрема сміттєва домішка % 2.0; насіння рицини не дозволено; зараженість шкідниками не дозволено, крім зараженості кліщем не вище 1-го ступеня. Показники, які вказані в договорі, повинні відповідати ДСТУ 4964:2008. Приймання товару за якістю проводиться на підставі лабораторних експертиз на зерновому складі покупця; за кількістю - по заліковій вазі. У разі невідповідності якісних показників по вологості, сміттєвій домішки та амброзії, зерновий склад здійснює (у разі наявності технічної можливості) доробку товару до відповідних показників якості. Витрати, що виникли в результаті дій, направлених на покращення якості товару (очищення, сушіння) відбуваються за рахунок постачальника та підлягають компенсації покупцю. У разі невідповідності якості товару граничним нормам та відсутністю можливості покращення показників, відбувається повернення товару. Витрати на транспортування у цьому випадку компенсує постачальник.

У випадку, якщо якість товару не відповідає вимогам цього пункту договору, вартість такого товару підлягає корегуванню (зміні) з врахуванням показників якості поставленого товару, але в будь-якому випадку: при визначенні невідповідності товару заявленим показникам якості та відповідно ДСТУ 4525:2008 вартість товару зменшується на: 5% у випадку, коли частка білка, в перерахунку на суху речовину, % менше ніж 40.00; 5% у випадку, коли сміттєва й олійна домішки (разом), %; більше ніж 10.0; 5% у випадку, коли вологість, % більше ніж 12; 5% у випадку, коли сміттєва домішка, % більше ніж 2.0.

Відповідно до пункту 2.1 договору, строк поставки товару постачальником покупцю - 25.12.2021 (включно), але не пізніше строку дії даного договору. Якщо кінцева дата передачі товару випадає на вихідний або святковий день, кінцева дата передачі товару автоматично переноситься на перший робочий день, що йде за кінцевою датою передачі.

Згідно із пунктом 2.1.1 договору товар може передаватись покупцю окремими партіями. Партією товару сторони визнають товар, який поставляється відповідно до кожної видаткової накладної, оформленої постачальником. Поставка товару узгоджується сторонами шляхом обміну заявками на поставку та їх підтвердження. Обмін сторонами заявками та їх підтвердження проводиться сторонами засобами електронного зв`язку із використанням електронних поштових скриньок, відомості про які зазначені у даному договорі. Такий обмін визначається сторонами як офіційний. У будь-якому випадку загальна кількість товару (пункт 1.3 даного договору) має бути передана постачальником покупцю з дотриманням терміну, встановленого у пункті 2.1 даного договору.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що датою поставки товару вважається дата поставки товару на зерновий склад вказаний покупцем, відомості про який зазначаються покупцем у відповідній заявці.

Відповідності до пункту 2.3 договору товар, що передається за даним договором переходить у власність покупця після навантаження наданого транспорту.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що при передачі товару постачальник зобов`язується передати одночасно з передачею товару покупцю або особі, уповноваженій покупцем на отримання товару відповідно до довіреності на отримання ТМЦ: оригінал даного договору, підписаного уповноваженою особою постачальника та завіреного печаткою постачальника, (окрім випадку, передбаченого цим пунктом договору); рахунок-фактуру на оплату партії товару; видаткову накладну на партію товару, оформлену не пізніше дати передачі товару.

Постачальник має право направити оригінал документів, перелічених у цьому пункті договору на поштову адресу покупця, зазначену у даному договорі, засобами поштового зв`язку у строк не пізніше 14 (чотирнадцяти) календарних днів до дати настання строку передачі товару.

Покупець приймає на себе зобов`язання забезпечити у строк передачі товару надання автомобільного транспорту під завантаження (пункт 2.6 договору).

Згідно із пунктом 2.7 договору постачальник після завантаження транспорту надсилає на електронну адресу покупця по одному примірнику товарно-транспортної накладної на кожну завантажену одиницю транспорту.

Відповідно до пункту 2.10 договору сторони домовились, що у разі виникнення спорів та розбіжностей щодо якості, кількості або передачі/поставки товару за даним договором та внаслідок яких товар не передано/ не поставлено на користь покупця, такий товар має бути збережений постачальником у належній кількості та якості, до повного вирішення сторонами всіх спорів та розбіжностей. Постачальник зобов`язаний по першому запиту покупця надати повну інформацію про збережений товар.

У пункті 3.1 договору визначено, що оплата товару здійснюється в наступному порядку: 100% вартості партії товару оплачується покупцем шляхом перерахування на банківський рахунок постачальника протягом 1 (одного) банківського дня з дати поставки/передачі товару на вагах.

Відповідно до пункту 4.6.2 договору у випадку порушення постачальником даного договору, постачальник зобов`язаний сплатити на користь покупця неустойку (штраф) у розмірі 9% від вартості товару зазначеної у пункті 1.3 даного договору.

Сторони домовились, що термін позовної давності по стягненню неустойки (пеня, штраф) за даним договором встановлюється у три роки згідно із положеннями статті 259 Цивільного кодексу України. Сплата неустойки не звільняє винну сторону від виконання зобов`язань за даним договором (пункт 4.7 договору).

Пунктом 6.1 договору передбачено, що строк дії договору встановлюється з дня його укладання сторонами і діє до 31 грудня 2021 року, а у випадку несвоєчасного виконання сторонами своїх договірних обов`язків - до повного виконання ними прийнятих на себе зобов`язань.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" (перевізник) погоджено заявку на перевезення вантажу автомобільним транспортом №11 від 15.12.2021. У заявці погоджено такі умови: маршрут - Хмельницька обл., Славутський район, с. Клепачі - м. Одеса, вул. Хімічна, 1/23; вантажовідправник - ФГ "Клепачі"; вантажоодержувач - ТОВ "Фозі-Агро"; вантаж - соя ДСТУ 4964:2008; необхідний автотранспорт - 20 од.; дата і час постановки транспорту під завантаження - 15-25.12.2021; місце вивантаження - м.Одеса, вул.Хімічна, 1/23; маса - 500 т; навантажує - ФГ "Клепачі".

15.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" надіслано на електронну адресу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" заявку №1 до договору поставки, у якій просило надати підтвердження про готовність 16.12.2021 почати передачу/поставку товару (соя не ГМО українського походження) у кількості 500 т. Пункт розвантаження (зерновий склад) знаходиться за адресою: м.Одеса, вул.Хімічна, 1/23. Перевізник - ТОВ "Лоджик Групп".

15.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" надіслано на електронну адресу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" перелік автотранспорту, який прибуде під навантаження 16.12.2021: DAF НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (ОСОБА_15.); ЗИЛ 133 НОМЕР_20, НОМЕР_21 (ОСОБА_16.); Камаз Голль НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ( ОСОБА_1 ).

16.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" надіслано на електронну адресу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" перелік автотранспорту, який прибуде під навантаження 17.12.2021р.: DAF НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ( ОСОБА_2 ); DAF НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ( ОСОБА_3 ); Volvo НОМЕР_9 , НОМЕР_10 ( Циркун В.М. ); Volvo НОМЕР_11 , НОМЕР_12 ( Корнак М.М. ); DAF НОМЕР_13 , НОМЕР_14 ( ОСОБА_6 ); DAF НОМЕР_15 , НОМЕР_16 ( ОСОБА_7 ); DAF НОМЕР_17 , НОМЕР_18 ( ОСОБА_8 ).

16.12.2021 Селянським (фермерським) господарством "Клепачі" виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" рахунки №1 на суму 1384646,74 грн та №2 на суму 1034803,54 грн.

Згідно із накладною № 1 від 16.12.2021 Селянським (фермерським) господарством "Клепачі" відпущено Товариству з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на підставі договору № 14-12/21 від 14.12.2021 сою в кількості 69,58т на суму 1 384 646,74 грн.

Відповідно до накладної №2 від 16.12.2021 Селянським (фермерським) господарством "Клепачі" відпущено Товариству з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на підставі договору № 14-12/21 від 14.12.2021 сою в кількості 50,44 т на суму 1 003 759,43 грн.

16.12.2021 сторонами скріплено електронними цифровими підписами товарно-транспортні накладні, а саме № 1 (ЗИЛ 133 НОМЕР_20, НОМЕР_21 (ОСОБА_16.)) про навантаження сої масою 22840 т; № 2 (Камаз Голль НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ( ОСОБА_1 )) про навантаження сої масою 22980 т; № 3 (DAF НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (ОСОБА_15.)) про навантаження сої масою 23760 т; № 4 (DAF НОМЕР_5 , НОМЕР_6 (ОСОБА_17.)) про навантаження сої масою 23900 т; №5 (DAF НОМЕР_7 , НОМЕР_8 (ОСОБА_3.)) про навантаження сої масою 26540 т.

20.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" звернулося до Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" із запитом № 1, у якому зазначено, що 16.12.2021 10 вантажних автомобілів прибули в с. Клепачі, де частково були завантажені соєю не ГМО українського походження у кількості 120 т 20 кг, про що свідчать підписані товарно-транспортні накладні №№1-5 від 16.12.2021 та видаткові накладні №№ 1, 2 від 16.12.2021. Навантажений транспорт було зачинено на господарстві, а решта автомобілів залишилися чекати ненавантаженими. Таким чином, товариство просило відповідача для подальшого виконання умов договору поставки надати пояснення стосовно обставин, що спричинили затримку поставки товару.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" звернулося із претензією від 24.12.2021 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", у якій просило компенсувати перевізнику витрати в сумі 150 280,00 грн, оскільки 17.12.2021 навантаження поданих автомобілів було припинено, а завантажені автомобілі було розвантажено.

Згідно із довідкою від 05.01.2022 відділення поліції №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області проведеною перевіркою за зверненням гр. ОСОБА_9 встановлено, що 14.12.2021 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" надіслав електронний договір на адресу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі". 15.12.2021 на територію Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" заїхало три автомобілі для завантаження сої та виконання умов договору. 18.12.2021 на спец лінію 102 зателефонував заявник та повідомив, що вищевказані автомобілі не випускають із території Селянського (фермерського) господарства "Клепачі". По приїзду на місце події було встановлено, що на території Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" знаходяться три вантажні автомобілі, водії яких очікують поки замовник перерахує кошти. Ніяких протиправних дій відносно водіїв ніхто не вчиняв, про що свідчать їхні пояснення. Під час усної розмови із представниками Селянського (фермерського) господарства "Клепачі", останні повідомили, що із представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" вони уклали договір, за умовами якого покупець зобов`язується перерахувати кошти за вищевказану сою перед завантаженням на автомобілі.

У листі від 03.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., Фізичною особою-підприємцем Кондратюк Л.М. повідомлено, що: «на праві власності (користування) у неї перебувають вантажні автомобілі (сідлові тягачі) DAF НОМЕР_15 та DAF НОМЕР_17 , а також причепи-самоскиди з д.н.з НОМЕР_16 і д.н.з. НОМЕР_18 . Вказані транспорті засоби використовуються у моїй господарській діяльності з надання послуг третім особам по перевезенню вантажів. У грудні 2021 року у мене працювали найманими працівниками як водії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Між мною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" договори про надання послуг з перевезення вантажів чи з оренди транспортних засобів не укладалися. Зазначеним юридичним особам послуги з перевезень належними транспортними засобами ніколи не надавалися. У грудні 2021 року моїми транспортними засобами під керуванням водіями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перевезення із с. Клепачі (складів Селянського (фермерського) господарства "Клепачі") не здійснювалися. У період з 16.12.2021 по 18.12.2021 (включно) належні мені транспортні засоби для навантаження вантажів, у т.ч. сої у с. Клепачі не подавалися, замовлень не виконували і у цьому населеному пункті не перебували.

Відповідно до долучених позивачем до матеріалів справи свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, Кондратюк Л.М. є власником: спеціалізованого напівпричепа (самоскида) НОМЕР_16 ; спеціалізованого сідлового тягача DAF НОМЕР_15 ; спеціалізованого сідлового тягача DAF НОМЕР_19 ; спеціалізованого напівпричепа (самоскида) НОМЕР_18 .

Згідно із повідомленням про прийняття працівника на роботу від 26.01.2021 та наказу від 09.07.2019 Кондратюк Л.М. прийнято на роботу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 298058125 від 04.02.2022 власником нежитлової будівлі складу матеріального металевого, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал-7".

У листі від 08.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., Фізичною особою-підприємцем Калюжним М.В. повідомлено, що у своїй підприємницькій діяльності використовує вантажні автомобілі (сідлі тягачі) марки DAF р.н. НОМЕР_5 , р.н. НОМЕР_7 , а також напівпричепи р.н. НОМЕР_6 і р.н. НОМЕР_8 . Станом на грудень 2021 року у Калюжного М.В. працювали водіями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Приблизно 15.12.2021 Калюжним М.В. було отримано в усній формі по телефону від диспетчерської служби, що шукає оголошення на перевезення вантажів на сайті lardi-trans.ua, заявку транспортувати 16.12.2021 зерно сої зі складу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" у м. Одесу. Замовника цих послуг з перевезення Калюжному М.В. не відомо. Розрахунок за перевезення мав проводитися після доставки товару у кінцевому пункті доставки. Між Калюжним М.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" договори про надання послуг з перевезення вантажів чи оренди транспортних засобів ніколи не укладалися. Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" або інших осіб довіреностей чи інших документів, які б надавали повноваження на отримання товарно-матеріальних цінностей (сої) у продавця Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" у період з 16.12.2021 до 17.12.2021, Калюжний М.В. та його водії не отримували. Передбачалося, що передача товару на складі Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" для перевезення відбуватиметься за участю уповноважених представників покупця сої. Однак, ні 16.12.2021, ні 17.12.2021 уповноважені представники покупця для отримання товару у Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" не прибули. Після завантажування транспорту і зважування на вагах на складі Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" партії сої оплата від покупця для постачальника не надійшла. Ввечері 17.12.2021 відряджені водії з транспортними засобами залишили територію Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" та вирушили виконувати замовлення іншого клієнта, попередньо розвантаживши сою назад у склад вантажовідправника.

У заявах від 09.02.2022 свідками, водіями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , зазначено, що останні прибули 16.12.2021 вантажними автомобілями з причепами на територію Селянського (фермерського) господарства "Клепачі", де їх було завантажено соєю та проведено процедуру зважування, результати якої були зафіксовані у відповідних товарно-транспортних накладних. Після завантаження транспортних засобів водії залишилися чекати відправлення в рейс, оскільки, як пояснювали представники вантажовідправника, уповноважені представники покупця для отримання товару (сої) на склад вантажовідправника не прибули, а також покупець не провів обіцяну оплату за завантажену та зважену партію товару. Ввечері 17.12.2021 водії за вказівкою роботодавця розвантажили сою та покинули територію господарства вантажовідправника.

У листі від 09.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12 повідомлено, що здійснює діяльність по перевезеннях вантажів автомобільним транспортом. Перевезення здійснюється вантажним автомобілем Камаз Голль д.н.з. НОМЕР_3 , причеп д.н.з. НОМЕР_4 , водієм якого є ОСОБА_1 . 16.12.2021 ОСОБА_12 від диспетчерської служби отримав усну заявку на перевезення сої зі складу СФГ "Клепачі" до м. Одеси. Виконання зазначеного замовлення було доручено ОСОБА_1 ОСОБА_12 замовника послуг не відомо. Розрахунок за перевезення мав проводитися після доставки товару у кінцевий пункт призначення. Між ОСОБА_12 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" договори про надання послуг з перевезення вантажів чи з оренди транспортних засобів ніколи не укладалися. У період з 16.12.2021 до 18.12.2021 уповноважені представники покупця для отримання товару у Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" не з`явилися, оплата від покупця для постачальника не надійшла. 18.12.2021 водій ОСОБА_1 , розвантаживши сою, покинув територію Селянського (фермерського) господарства "Клепачі".

У заяві від 09.02.2022, свідком, водієм ОСОБА_13 , зазначено, що ОСОБА_13 і ОСОБА_1 від диспетчерської служби в усній формі прийняли замовлення на перевезення сої зі складу в с. Клепачі до м. Одеси. Хто був замовником ОСОБА_13 не відомо, розрахунок за перевезення мав відбутися після доставки товару у кінцевий пункт призначення. Між ОСОБА_13 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" договори про надання послуг з перевезення вантажів чи з оренди транспортних засобів ніколи не укладалися. Документів, які надають повноваження на отримання товарно-матеріальних цінностей, у т.ч. довіреностей, від Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" ОСОБА_13 і ОСОБА_1 не надавали. 18.12.2021 представники покупця не з`явилися, оплата Селянському (фермерському) господарству "Клепачі" за партію сої не надійшла, на що вказували працівники останнього. Тому ОСОБА_13 було прийнято рішення розвантажити сою назад у склад Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" з вантажного автомобіля ОСОБА_13 та з решти двох вантажівок марки Камаз Голль і DAF.

У листі від 09.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., Фізичною особою-підприємцем Цурканом В.М. повідомлено, що останній має у власності сідловий тягач E Volvo д.н.з. НОМЕР_9 і напівпричіп-самоскид E Lecitrailer д.н.з. НОМЕР_10 . Дані транспортні засоби використовуються у підприємницькій діяльності з вантажних перевезень. Для Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" послуги з перевезення не надавалися, договори про перевезення вантажів чи оренду транспортних засобів з зазначеними юридичними особами не укладалися. Упродовж 16.12.2021-18.12.2021 рейси в с. Клепачі не здійснювалися.

У листі від 10.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., керівником Приватного підприємства "С-Путнік" повідомлено, що підприємству належить на праві оренди вантажний автомобіль DAF р.н. НОМЕР_13 і напівпричіп р.н. НОМЕР_14 , водієм якого є ОСОБА_6 , який є працівником підприємства. В грудні 2021 року Приватне підприємство "С-Путнік" договори про надання послуг по перевезенню вантажів з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариством з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" не укладало та відповідних послуг цим Товариствам не надавало. Також підприємство в грудні 2021 року свій автотранспорт до Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" не напрявляло.

У листі від 11.02.2022, адресованому адвокату Олійнику В.П., Фізичною особою-підприємцем Корнаком М.М. повідомлено, що йому належить сідловий тягач E Volvo р.н.з. НОМЕР_12 і спеціалізований напівпричіп Trailor SYY 3CX р.н.з. НОМЕР_11 . Дані транспортні засоби використовуються у підприємницькій діяльності з вантажних перевезень. Для Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" чи Товариства з обмеженою відповідальністю "Лоджик Групп" послуги з перевезення не надавалися, договори про перевезення вантажів чи оренду транспортних засобів з зазначеними юридичними особами не укладалися. Упродовж 16.12.2021-18.12.2021 рейси в с. Клепачі не здійснювалися.

Згідно із нотаріально завіреною заявою свідка (зареєстровано в реєстрі за № 231 від 11.02.2022), ОСОБА_18., останній з 2000 року є головою Селянського (фермерського) господарства "Оксана". У березні 2021 року директор на той час Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" ОСОБА_14., ввійшовши в довіру до мене, як керівника Селянського (фермерського) господарства "Оксана", запропонував купити наявну у господарстві кукурудзу, запропонувавши високу ціну. Зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" запропонувало Селянському (фермерському) господарству "Оксана" на підписання власний "типовий" проект договору. Не знаючи на той момент хто насправді стоїть за Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" та не маючи на той час підстав для сумнівів в добросовісності намірів останнього, Селянське (фермерське) господарство "Оксана" погодилося на таку пропозицію. 16.03.2021 між Селянським (фермерським) господарством "Оксана" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" (покупець) було укладено договір поставки сільськогосподарської продукції №31.10/21. В договір поставки була закладена наступна злочинна схема: постачальник мав виписати видаткові накладні та передати їх разом із товаром покупцю; покупець мав загрузити товар у власний транспорт без підписання видаткової накладної, мотивуючи це там, що останній підлягав прийманню за якістю та кількістю по заліковій вазі на складі покупця, адреса якого в договорі не зазначена; покупець мав виписати ТТН на перевезення товару від власного імені як власник, вантажовідправник та вантажоодержувач товару, що виключало отримання примірника такої ТТН постачальником; майнова відповідальність постачальника за різні формальні "порушення" - 189% ціни договору; обов`язок покупця оплатити товар на користь постачальника пов`язано саме із фактом завершення процедури приймання товару за якістю та кількістю по заліковій вазі на складі покупця, адреса якого в договорі не зазначена. Лише після виникнення ініційованого Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" спору щодо виконання цього договору поставки підприємство дізналося про таке.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", як юридичну особу, було створено 20.11.2020 та зареєстровано в м. Київ. Засновником та керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" виступив громадянин ОСОБА_14 , житель м. Кропивницький. Для забезпечення господарської діяльності новоствореного суб`єкта господарювання його засновник в якості внеску до статутного капіталу вніс 100грн. (на той час). Тільки після мого звернення в поліцію щодо шахрайства мені стало відомо, даний громадянин ОСОБА_14 є кримінально-карною особою, який за період часу з 21.12.2004 по 06.02.2015 має 5 судимостей за злочини спрямовані на незаконне заволодіння чужим майном: крадіжки, грабежі та розбої, за кожен із яких був засуджений до реальної міри покарання. 15.01.2018 ОСОБА_14 вийшов на волю з в`язниці.

В той же час, в судовому засіданні у межах розгляду спору у справі №906/399/21 встановлено, що ніякого складу в покупця ні на момент укладення, ні на момент виконання договору не було і не має бути, і це в судовому засіданні під звукозапис визнав представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро". Більше того, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" в суді визнав, що цей товар мав бути переданий іншому покупцеві ще під час транспортування в дорозі, не заїжджаючи ні до якого складу. Тобто, виїхавши із складу постачальника товар просто мав попрямувати в невідомому напрямку, не прибувши в кінцеву точку призначення за умовами договору поставки - зерновий склад покупця, адже її не існує, а постачальник при цьому не міг би пред`явити нікому жодних претензій, адже ніяких документів про передачу/приймання товару від постачальника до покупця або перевізника, а також документів про надходження товару на неіснуючий зерновий склад покупця і прийняття там останнього за якістю та кількістю, - у постачальника не мало б бути апріорі.

Приймаючи до уваги ту обставину, що оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" в порушення договірних зобов`язань до 24.03.2021 (включно) не поставило транспорт під завантаження, а строки поставки за ініціативою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" та без підписання додаткової угоди були змінені на 28.03.2021, я, як керівник Селянського (фермерського) господарства "Оксана", повідомив представника покупця ОСОБА_9 директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" в телефонному режимі про необхідність в такому разі здійснення повної оплати товару на момент загрузки кукурудзи в автомобілі, оскільки це уже нові домовленості, які вийшли за рамки договору поставки від 16.03.2021. Менеджер по закупівлях Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" ОСОБА_9. у неділю 28.03.2021, прибувши в Селянське (фермерське) господарство "Оксана", заявив, що кошти уже перераховані напередодні і це можна буде перевірити у перший робочий день банку в понеділок 29.03.2021. та наполягав на виїзді завантажених автомобілів з території господарства у цей же день. Маючи мобільне підключення до банківської послуги "Приват-24" я перевірив стан рахунку Селянського (фермерського) господарства "Оксана" і виявив, що кошти від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на банківський рахунок Селянського (фермерського) господарства "Оксана" не надходили. Після цього, я повідомив представника покупця про відсутність надходження коштів на рахунок Селянського (фермерського) господарства "Оксана", а також закінчення строку дії довіреності на отримання ТМЦ та запропонував ОСОБА_9 випустити з території господарства завантажені кукурудзою автомобілі, у понеділок 29.03.2021 року після поступлення оплати за кукурудзу, надання нової довіреності на отримання ТМЦ та підписання видаткової накладної про отримання товару. Після цього ОСОБА_9 почав погрожувати та викликав поліцію, заявляючи, що кукурудза є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", а мої дії, як керівника Селянського (фермерського) господарства "Оксана", є неправомірними. Зрозумівши, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" намагалось незаконно та безоплатно заволодіти майном господарства на суму понад 1,8 млн. грн, я дав наказ вивантажити кукурудзу в склади та звернутися за порадою до професійних юристів, які вказали на справжню приховану суть так званого "договору поставки", за умовами якого Селянське (фермерське) господарство "Оксана" мало залишитися без кукурудзи, без грошей, без документів в підтвердження факту передачі-приймання товару покупцю та/або перевізнику, та без жодних судових перспектив примусового стягнення з покупця вартості "поставленого" товару.

Не заволодівши безоплатно товаром, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" вирішило нажитися на штрафних санкціях, які так завбачливо були прописані в умовах договору саме під такий випадок та звернулося з відповідним позовом до господарського суду. Зокрема, у кінці березня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до Селянського (фермерського) господарства "Оксана" про стягнення 191250грн. штрафу за порушення умов договору поставки сільськогосподарської продукції №31.10/21 від 16.03.2021р. (справа №906/399/21). Селянське (фермерське) господарство "Оксана", в свою чергу, звернулося до поліції із заявою про скоєння директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" ОСОБА_14. злочину та подало зустрічний позов у справі №906/399/21 про визнання договору поставки недійсним, повідомивши суд про кримінальну сутність особи засновника/власника та директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро".

Відповідно до постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 у справі №906/399/21 апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "Оксана" задоволено. Рішення господарського суду Житомирської області від 26 серпня 2021 року у справі №906/399/21 змінено в мотивувальній частині розгляду первісних вимог шляхом викладення в редакції даної постанови. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасовано та прийнято нове рішення. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір поставки сільськогосподарської продукції №31.10/21 від 16.03.2021р., який підписаний між СФГ "Оксана", як постачальником, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", як покупцем, з іншої сторони.

3. Короткий зміст судових рішень

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 10.05.2022 у справі № 924/15/22 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" до Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про зобов`язання виконати договір поставки в натурі та стягнення неустойки (штрафу) у розмірі 895 503,96 грн відмовлено. У задоволенні зустрічного позову Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" про визнання недійсним договору поставки відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- у позовній заяві позивачем за первісним позовом не вказано про зобов`язання виконати договір поставки саме в частині поставки товару та не конкретизовано, в якій сумі (чи кількості) відповідач за первісним позовом має виконати таку поставку - повністю на суму 9 950 034,00 грн або на суму окремої партії товару. При цьому, як слідує із квитанції від 10.01.2022 позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір за вимогу про зобов`язання селянського (фермерського) господарства "Клепачі" виконати договір поставки № 14-12/21 від 14.12.2021 в натурі, як за вимогу немайнового характеру. Таким чином, зважаючи на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" у позові не конкретизовано позовну вимогу, що стосується виконання договору поставки в натурі, враховуючи, що суд позбавлений можливості самостійно визначити ціну заявленого первісного позову, а заяви про збільшення (зменшення) розміру позовних вимог або зміни предмета позову позивачем за первісним позовом не подавалися, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про зобов`язання селянського (фермерського) господарства "Клепачі" виконати договір поставки № 14-12/21 від 14.12.2021 в натурі;

- відсутні передбачені законодавством підстави для визнання недійсним договору поставки сільськогосподарської продукції № 14-12/21 від 14.12.2021.

Додатковим рішенням Господарського суду Хмельницької області від 31.05.2022 у справі № 924/15/22 заяву представника Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн задоволено частково: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на користь Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. У стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" решти витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції приймаючи до уваги обставини справи № 924/15/22, відмову позивачу у зустрічному позові, завищений адвокатським бюро розмір правових витрат, наявність заперечень Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" щодо заявлених витрат на правничу допомогу, розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу в частині наданих послуг за первісним позовом, а також участі адвоката в судових засіданнях, які оцінені останнім у сумі 28500,00 грн не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не співрозмірні із виконаною адвокатом роботою, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеній вище частині, а дійшов висновку про те, що витрати позивача за зустрічним позовом на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді підлягають розподілу частково у сумі 15000,00 грн.

Постановою від 06.09.2022 Північно-західний апеляційний господарський суд скасував рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.05.2022 у справі № 924/15/22 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" про визнання недійсним договору поставки. Прийняв в цій частині нове рішення. Зустрічний позов задовольнив: визнав недійсним договір поставки сільськогосподарської продукції № 14-12/21 від 14.12.2021, який підписаний між Селянським (фермерським) господарством "Клепачі", як постачальником, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", як покупцем, з іншої сторони. Скасував додаткове рішення Господарського суду Хмельницької області від 31.05.2022 у справі № 924/15/22 в частині часткової відмови у задоволенні заяви представника Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн. Прийняв в цій частині нове рішення. Заяву представника Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн задовольнив: присудив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на користь Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 45 000,00 грн.

Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що:

- за умовами укладеного сторонами договору, який розроблений відповідачем за зустрічним позовом, Селянське (фермерське) господарство "Клепачі" зобов`язане було виписати видаткову накладну на передачу товару у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на складі постачальника (пункт 2.3 договору) та надати її представнику покупця (пункт 2.4 договору); представник покупця підписувати видаткову накладну про приймання товару у власність на складі постачальника не був зобов`язаний, оскільки пунктом 1.4 договору визначено, що фактично приймання товару за якістю та кількістю в заліковій вазі здійснюється за місцезнаходженням зернового складу покупця; перевезення товару мало здійснюватися транспортом покупця (пункт 2.6 договору), згідно із виписаними ним же товарно-транспортними накладними на перевезення товару від свого імені, на свого перевізника та на свій склад (пункти 1.4, 2.3, 2.4 договору), проте, відповідальність за його можливу втрату або пошкодження в дорозі умови договору покладають саме на постачальника (пункт 1.4 договору); право постачальника на оплату відпущеного покупцю товару умовами договору пов`язано із настанням наступного юридичного факту - датою поставки товару на невідомий зерновий склад покупця та невизначених вагах (пункт 3.1 договору), при тому, що перевезенням товару, як свого власного майна, займається сам покупець (пункти 2.3, 2.6, 2.4 договору); товар мав вирушати із складу Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" в невідомий кінцевий пункт призначення, нібито, у м. Одеса уже як власність Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро", що б вже там покупець сам у себе таки "прийняв" або "не прийняв" свій же "власний товар" за кількість та якістю; у свою чергу, у Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" не мало б залишатися жодного документа, в підтвердження факту відвантаження товару покупцю: видаткова накладна покупцем не підписана, а товарно-транспортні накладні відсутні, оскільки постачальник не є стороною перевезення, тощо;

- у Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на момент укладання правочину та відповідно виникнення між сторонами договірних відносин був відсутній зерновий склад. Водночас: - договірна умова оспорюваного правочину (пункт 1.4 договору), що товар за якістю та кількістю підлягає прийманню покупцем на власному зерновому складі із відповідними правовими наслідками такого приймання, - є нездійсненною і про це покупцю було відомо станом на момент укладення правочину; - договірна умова (пункт 2.2 договору), що датою поставки товару вважається дата поставки товару на зерновий склад покупця, - є нездійсненною і про це покупцю було відомо станом на момент укладення правочину; - договірна умова (пункт 3.1 договору) щодо виникнення в покупця обов`язку з оплати товару протягом 1 банківського дня з дати поставки товару/передачі товару на ваги, а відповідно виникнення права у постачальника вимагати від покупця такої оплати з моменту настання цього юридичного факту - є нездійсненною і про це покупцю було відомо станом на момент укладення правочину;

- комплексний правовий аналіз умов оспорюваного правочину дає підстави дійти висновку про його невідповідність нормам, які регулюють правовідносини поставки (купівлі-продажу), порушення засад господарської діяльності, що свідчить про його незаконність і, як наслідок, можливість визнання недійсним такого правочину;

- під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції в частині перегляду рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.05.2022 у справі №924/15/22, позивачу за зустрічним позовом (Селянському (фермерському) господарству "Клепачі") задоволено зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки, тому витрати на правову допомогу, надані адвокатським бюро, в частині зустрічного позову та оцінені останнім в 16 500,00грн (9000,00 грн підготовка і подання зустрічного позову, 7 500,00 грн підготовка і подання відповіді на відзив за зустрічним позовом) покладаються на відповідача за зустрічним позовом;

- переконливих доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" не надано;

- приймаючи до уваги: обставини справи №924/15/22, задоволення зустрічного позову, обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, наявність заперечень Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" щодо заявлених витрат на правничу допомогу, суд вважає, що розмір заявлених відповідачем за первісним позовом витрат на правову (правничу) допомогу в частині наданих послуг за первісним позовом, а також участі адвоката в судових засіданнях, відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати є співрозмірні із виконаною адвокатом роботою, тому їх розмір є обґрунтованим, а відтак витрати позивача за зустрічним позовом на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді підлягають розподілу у заявленій сумі 45 000,00грн, яку належить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро".

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2022:

- в частині задоволення зустрічного позову і в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції;

- в частині задоволення заяви Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000 грн та залишити в цій частині в силі додаткове рішення суду першої інстанції.

Скаржник у якості підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції зазначив пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України:

- при ухваленні постанови суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування статей 203, 207, 215, 228 Цивільного кодексу України, викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 12.06.2018 у справі № 920/234/16, від 29.01.2020 у справі № 924/678/18, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 13.10.2020 у справі № 910/12692/18, від 16.02.2021 у справі № 904/8354/16, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 27.07.2021 у справі № 910/4226/20, від 23.11.2021 у справі № 904/2741/19, від 08.12.2021 у справі № 911/2574/18, від 09.02.2022 у справі № 910/5700/21, від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21, від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21;

- судом апеляційної інстанції не враховані правові висновки щодо застосування статей 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", пункту 12 частини 3 статті 2, статей 15, 16, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, викладених у додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Селянське (фермерське) господарство "Клепачі" подало два відзиви на касаційну скаргу за підписом адвоката Олійника В.П. та за підписом голови Конончук Н.І., в яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, як таку, що прийнята з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" подало відповідь на відзив Селянського (фермерського) господарства "Клепачі".

5. Позиція Верховного Суду

За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).

У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1).

Касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.

При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:

- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);

- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);

- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);

- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).

Проаналізувавши висновки щодо застосування статей 203, 207, 215, 228 Цивільного кодексу України, що викладені в постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

У справі, що переглядається, предметом зустрічного позову є визнання недійсним договору поставки.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, керуючись нормами статей 3, 13, 203, 215, 228 Цивільного кодексу України дійшов висновку про його невідповідність нормам, які регулюють правовідносини поставки (купівлі-продажу), порушення засад господарської діяльності, що свідчить про його незаконність і, як наслідок, можливість визнання недійсним такого правочину.

У справі № 914/1003/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про стягнення штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки. Судом першої інстанції у позові відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів про належне відправлення позивачем заявок відповідачу, відповідно до умов договору, в тому числі надання відповідачем відповіді (підтвердження) про отримання ним відповідних заявок. Апеляційний господарський суд рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. Суд апеляційної інстанції зазначив, що: матеріали справи не містять доказів про поставку товару; будь-які пояснення, мотиви щодо невиконання відповідачем умов договору поставки товару в матеріалах справи відсутні; натомість позиція відповідача зводиться до заперечення самого факту належного надіслання та отримання заявок на замовлення товару; проте такі заперечення відповідача щодо неналежного його повідомлення судом оцінюються критично, а саму поведінку відповідача суд розцінює як недобросовісну. Залишаючи без змін постанову апеляційного господарського суду, Верховний Суд погодився із висновкам суду апеляційної інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф за неналежне виконання умов договору. При цьому, Верховний Суд зазначив, що доводи скаржника щодо неналежності доказів надсилання покупцем письмових заявок фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Тобто, спірні правовідносини у цій справі (№ 924/15/22) та у справі № 914/1003/21 є очевидно неподібними.

У справі № 910/12787/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсними окремих пунктів кредитних договорів, зокрема у частині сплати винагороди за користування кредитом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно зі спірними кредитними договорами передбачено встановлення подвійної плати за користування кредитом і визначено інший спосіб оплати за користування кредитом, ніж нарахування процентів на основну суму боргу, що суперечить положенням статей 1048, 1054, 10561 Цивільного кодексу України; такі договори в оспорюваній частині (щодо визначення і сплати винагороди за користування кредитом) порушують права позивача, збільшують обсяг його відповідальності перед АТ "КБ "ПриватБанк"; позивач хоча і не є стороною цих кредитних договорів, однак набув право власності на майно, що становить предмет іпотеки згідно з договорами іпотеки від 02.06.2016, від 03.06.2016, укладеними між ТОВ "Скорзонера" і ПАТ "КБ "ПриватБанк" у забезпечення виконання зобов`язань за цими кредитними договорами, та, відповідно, до позивача в силу закону перейшли права та обов`язки іпотекодавця за зазначеними договорами іпотеки. Рішенням суду першої інстанції у позові відмовлено. Місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем порушення його прав оспорюваними пунктами спірних кредитних договорів. Постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого господарського суду було скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову. Апеляційний господарський суд, задовольняючи позов, дійшов висновку, що оспорювані пункти спірних кредитних договорів порушують права позивача, оскільки фактично збільшують суму заборгованості позичальників за кредитними договорами, виконання зобов`язань за якими забезпечено іпотекою належного позивачеві майна на яке, відповідно, банк набуває право звернення стягнення у разі невиконання позичальниками умов таких кредитних договорів. Верховний Суд скасував постанову апеляційного господарського суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд виходив з того, що у справі, що розглядається, йдеться про оскарження дійсності окремих пунктів кредитних договорів, які було укладено до фактичного утворення позивача, що, у свою чергу, унеможливлює висновок про порушення такими кредитними договорами прав позивача, позаяк юридична особа до її створення не могла мати жодних прав та обов`язків. Крім того, на час внесення до статутного капіталу позивача майна, що є предметом іпотеки за іпотечними договорами, укладеними в забезпечення виконання зобов`язань за спірними кредитними договорами, такі кредитні договори вже містили умови стосовно сплати позичальниками винагороди за користування кредитом, вони були погоджені їх сторонами та виконувалися, а право власності на зазначене майно (предмет іпотеки) вже було обмежено у встановлений чинним законодавством спосіб (перебувало в іпотеці), про що позивач був обізнаний.

Тобто, правовідносини у справі № 910/12787/17 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 927/976/17, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним контракту на поставку сільськогосподарської продукції. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний контракт було укладено від імені Сільськогосподарського товариства неуповноваженою особою, рішення загальних зборів товариства про погодження укладення контракту та надання повноважень керівнику товариства не приймалось, підпис на контракті від імені керівника Сільськогосподарського товариства та відбиток печатки товариства містять ознаки підробки, тобто контракт був укладений поза межами волевиявлення відповідача-2, за відсутності волевиявлення позивача, який є учасником Сільськогосподарського товариства з часткою у статутному капіталі товариства в розмірі 80 %, порушує його корпоративні права на управління товариством. Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою апеляційного господарського суду, позовні вимоги задоволено. Суди дійшли висновку про те, що спірний контракт був укладений без волевиявлення позивача на його укладення. Верховним Судом залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій з огляду на те, що під час укладання спірного контракту директор Сільськогосподарського товариства діяв з перевищенням повноважень, наданих йому статутом, а спірний контракт вчинено з порушенням корпоративних прав позивача, як учасника відповідача-1 з часткою в статутному капіталі товариства в розмірі 80%, на управління справами товариства, що відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Тобто, правовідносини у справі № 927/976/17 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 927/976/17 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 920/234/16, що переглядалась Верховним Судом, предметом зустрічного позову були вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Зустрічний позов мотивовано тим, що ТОВ "Шалигинське" не укладало додаткову угоду від 28.09.2016 № 2 до договору від 01.12.2012 № 01/12/12 купівлі-продажу (про виключення з тексту вказаного договору пункту 6.5, який було внесено до тексту договору згідно з додатковою угодою від 25.01.2013 № 1); керівник ТОВ "Шалигинське" оспорювану додаткову угоду не підписував. Рішенням місцевого господарського суду у задоволенні зустрічного позову відмовлено з огляду на відсутність визначених законом підстав для визнання договору недійсним. Постановою апеляційного господарського суду рішення місцевого господарського суду скасовано, прийнято нове рішення. Зокрема, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що рішення місцевого господарського суду прийнято неповноважним складом суду, а саме з порушенням автоматизованого розподілу судової справи. По суті постанову суду апеляційної інстанції мотивовано відсутністю визначених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Верховний Суд погодився із висновком суду попередньої інстанції про відсутність визначених законом підстав для визнання договору недійсним та залишив без змін постанову апеляційного господарського суду.

Тобто, правовідносини у справі № 920/234/16 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 920/234/16 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 924/678/18, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору поставки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір укладено від імені позивача генеральним директором із перевищенням повноважень, поставку товару за таким договором здійснено не було, оплату не здійснено. Рішенням суду першої інстанції в позові відмовлено. Місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання недійсним на підставі частини 2 статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України договору поставки. Постановою апеляційного господарського суду скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення про задоволення позову. Апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України відповідачем не доведено, що спірний правочин (вчинений представником з перевищенням повноважень) отримав наступне схвалення від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення. Верховний Суд скасував постанову апеляційного господарського суду та залишив в силі рішення суду першої інстанції. При цьому Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції, посилаючись виключно на недоведеність відповідачем наступного схвалення власником позивача договору поставки, залишивши при цьому поза увагою підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, на необхідність встановлення яких вказував Верховний Суд у своїй постанові, дійшов помилкових висновків про визнання оспорюваного правочину недійсним.

Тобто, правовідносини у справі № 924/678/18 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 924/678/18 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 904/2979/20, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору поруки. Позовні вимоги обґрунтовані фіктивністю оспорюваного договору, який, за твердженням позивача, укладався не з метою настання реальних наслідків, а з метою приховати справжні наміри його сторін - змінити територіальну юрисдикцію (підсудність) пред`явлення позову про стягнення заборгованості за укладеним договором фінансового лізингу, а також іншими укладеними договорами поруки. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що позивач не довів обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання фіктивним оспорюваного Договору поруки; не довів яким чином, внаслідок укладення цього договору, порушені його права; за відсутністю належного обґрунтування порушеного права позивача укладенням оспорюваного правочину, в якому останній не є стороною, відсутні підстави для визнання його недійсним. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив з того, що: позивач є боржником за лізинговим договором, і як боржник за основним зобов`язанням, товариство може бути зацікавленим в затягуванні судового розгляду справи про стягнення кредитором як управленою особою боргу з поручителів; такий додатковий інтерес не є легітимним і не підпадає під судовий захист; у зв`язку з цим суд критично ставиться до дійсних мотивів звернення позивача з позовною заявою у цій справі. Крім того, Верховний Суд зазначив, що недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Ініціювання спору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися для невиконання обов`язків чи уникнення сплати боргу боржником.

Тобто, правовідносини у справі № 904/2979/20 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 910/4226/20, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору поставки. Позов обґрунтовано підписанням зазначеного договору від імені позивача особою, яка не мала повноважень на його представництво, а також тим, що вчинення правочину не відповідало волі, інтересам позивача, договір укладено на суму, яка значно перевищує обмеження, встановлені статутом позивача для його виконавчого органу, і без згоди загальних зборів учасників позивача; крім того, договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків і водночас був спрямований на незаконне заволодіння майном юридичної особи. Суди попередніх інстанцій з огляду на встановлені ними фактичні обставини, дійшли висновків про недоведеність позивачем обґрунтованості своїх вимог щодо визнання договору недійсним і, відповідно, про відмову в задоволенні позову. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив з того, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій. Крім того, Верховний Суд зазначив, що позивачем не обґрунтовано і не доведено, у чому конкретно полягає порушення його права та/або законність інтересу у зв`язку з укладенням договору.

Тобто, правовідносини у справі № 910/4226/20 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 910/4226/20 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 910/5700/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорюваний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки при його укладенні не дотримано встановленого порядку укладення договорів оренди державного майна. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства, чинного на час його укладення, у тому числі щодо права закладів освіти на передачу в оренду майна, яке перебуває на їх балансі, без погодження Фонду державного майна України. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли загалом правильних висновків про відмову у задоволенні позову, але допустили помилки при мотивуванні своїх рішень, оскільки у задоволенні позову необхідно було відмовити саме у зв`язку із відсутністю порушення прав та законних інтересів позивача.

Тобто, правовідносини у справі № 910/5700/21 та у справі, що переглядається, не є подібними ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами. При цьому у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 910/5700/21 відсутні висновки про застосування статті 228 Цивільного кодексу України.

У справі № 910/4932/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що: відповідач не мав права відчужувати частку, що складає 55 % статутного капіталу товариства до повної оплати її ціни за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства; матеріали, надані відповідачем, свідчать, що договору станом на 22.11.2012 не існувало; позивач не приймав рішення про відчуження часток у статутному капіталі товариства та про внесення змін до статуту товариства, у зв`язку з чим договір від 22.11.2012 міг виникнути набагато пізніше 22.11.2012; договір робився поспіхом, не фахівцями в галузі права, з внесенням до нього умов, які неможливо виконати, з незаконною забороною на участь у товаристві; позивача не повідомлено про проведення загальних зборів, а невідомими особами протиправно та незаконно скликано та проведено загальні збори учасників товариства. Судами першої та апеляційної інстанцій відмовлено у позові. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вини та обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку - спрямованості на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Верховним Судом рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін. При цьому, Верховний Суд виходив з того, що судами попередніх інстанцій не встановлено обставин, з якими закон пов`язує нікчемність правочину внаслідок порушення публічного порядку, і як наслідок відсутність підстав застосування наслідків нікчемного правочину. Крім цього Верховний Суд зазначив, що відхиляючи доводи, викладені у позовній заяві суди попередніх інстанцій послалися на встановлені рішеннями суду в господарських справах обставини, зокрема, щодо помилкового ототожнення вчинення покупцем оплати за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю зі сплатою учасником своєї частки у порядку формування статутного капіталу та дослідження питання наявності/відсутності повноважень у представників сторін на підписання, в тому числі оскаржуваного договору.

У справі № 910/12692/18, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу природного газу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що укладений договір купівлі-продажу природного газу підлягає визнанню недійсним на підставі положень статей 215, 228 Цивільного кодексу України, оскільки він суперечить вимогам статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" щодо обов`язку ТОВ "СП "Укркарпатойл Лтд" продажу (реалізації) виключно ПАТ"НАК "Нафтогаз України" як спеціально уповноваженому Кабінетом Міністрів України суб`єкту на формування ресурсу природного газу, що використовується для потреб, зокрема, населення, для подальшої реалізації такого природного газу для потреб населення, всього обсягу природного газу власного видобутку за період квітень-серпень 2015 року. Також позивач стверджував, що договір купівлі-продажу природного газу порушує публічний порядок та має бути визнаним недійсним у відповідності до приписів статті 228 Цивільного кодексу України. Рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін постановою апеляційного господарського суду, у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій аргументовано тим, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину - договору купівлі-продажу природного газу. Зокрема, позивачем не доведено виникнення між ним та ТОВ "СП "Укркарпатойл Лтд" переддоговірних правовідносин та ухилення останнього від укладення угоди з реалізації спірного природного газу до втрати чинності Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу"; наявності на момент вчинення оспорюваного правочину законодавчих заборон укладати договори, що не передбачають передачу права власності на природний газ безпосередньо суб`єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України; наявності вини ТОВ "СП "Укркарпатойл Лтд" в не встановленні Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, цін на природний газ для його продажу позивачеві; наявності наміру, а відтак і вини порушити публічний порядок. Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що оскільки спірні правовідносини виникли після втрати чинності положень статей 10, 22 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", то застосуванню підлягають приписи частини 1 статті 5 ЦК України і невідповідність положень договору таким нормам не може бути підставою для визнання його недійсним. Також Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним спірного договору відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України. Зокрема, суди вірно зазначили, що позивачем не доведено виникнення між ним та ТОВ "СП Укркарпатойл Лтд" переддоговірних правовідносин та ухилення відповідача-1 від укладення угоди з реалізації спірного природного газу до втрати чинності Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу"; наявності на момент вчинення оспорюваного правочину законодавчих заборон укладати договори, що не передбачають передачу права власності на природний газ безпосередньо суб`єкту, уповноваженому Кабінетом Міністрів України; наявності наміру, а відтак і вини відповідача-1 порушити публічний порядок.

У справі № 904/8354/16, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання договору про закупівлю товарів недійсним. Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну підстав позову) обґрунтовані тим, що в процесі проведення конкурсних торгів учасниками не було дотримано вимог додатку № 6 до документації конкурсних торгів, у зв`язку з чим Підприємство, відповідно до статті 29 Закону України "Про здійснення державних закупівель", зобов`язане було відхилити пропозиції учасників, у тому числі й Товариства. Укладення договору та подальше внесення до нього змін шляхом укладення відповідних додаткових угод порушує встановлений Законом України "Про здійснення державних закупівель" порядок, і як наслідок, - інтереси держави. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору відмовлено. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що: - судом встановлено обставини виконання постачальником (Товариством) своїх обов`язків за договором належним чином, у тому числі щодо якості товару, відповідно до конкурсної пропозиції; - НАБУ не доведено, у чому конкретно полягало завідомо суперечлива інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу, а відтак НАБУ не довело правових підстав у вигляді порушеного або оспорюваного права для звернення до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд виходив з того, що посилання судів на відсутність у НАБУ права на звернення до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору є помилковим, оскільки про наявність такого права, з врахуванням вимог законодавства, чинного на час подання позовної заяви, було вказано Касаційним господарським судом під час попереднього розгляду даної справи, який частково скасував судові рішення та у скасованій частині направив справу на новий розгляд; однак вказані обставини не призвели до ухвалення незаконних рішень, оскільки суди, надавши правову оцінку доказам у справі та розглянувши справу по суті, відмовили у задоволенні позовних вимог, тому що НАБУ належними та допустимими доказами не доведено обставин, на які воно посилається як на підставу своїх вимог. Зокрема, судами встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність обставин щодо обмеження, недопущення чи усунення конкуренції внаслідок певних дій Підприємства або іншого негативного впливу таких дій на стан конкуренції під час проведення відкритих торгів.

У справі № 904/2741/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору поставки. Позов мотивований тим, що: оспорюваний договір укладений з метою незаконного заволодіння грошовими коштами позивача, про що свідчить порушення при укладенні договору вимог частини 5 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" щодо внесення змін до договору в частині зміни предмету закупівлі, статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" щодо встановлення умовами спірного договору поділу предмету закупівлі; частини 1 статті 1096 Цивільного кодексу України внаслідок порушення умовами договору юридичної сутності акредитиву; позивач на підставі статті 228 Цивільного кодексу України вказував, що спірний правочин порушує публічний порядок та має бути визнаний судом недійсним відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані тим, що: позивач не подав належних, достовірних доказів, які б підтвердили наявність наміру сторін на укладання протиправного договору, мета якого суперечить інтересам держави і суспільства, не довів наявність умислу відповідача на протиправне заволодіння майном позивача; позивач не довів порушення його прав внаслідок укладення оскаржуваного договору. Верховний Суд визнав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, з огляду на те, що позивачем не було доведено наявності порушення його прав (охоронюваного законом інтересу) оспорюваним договором та підстав для визнання договору недійсним.

У справі № 911/2574/18, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсним договору про надання послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем здійснено незаконне заволодіння первинними документами бухгалтерського обліку позивача, які є предметом злочину; службовими особами відповідача вчинене службове підроблення окремих частин договору та документів про його виконання; у відповідача відсутні необхідні можливості для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського та технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів для виконання спірного договору та надання послуг за ним; діяльність ТОВ "Укратоменерго" має ознаки фіктивності; фінансовий стан Державного акціонерного товариства "Чорноморнафтогаз" на момент укладення договору про надання послуг не дозволяв господарському товариству брати відповідні юридичні і фінансові зобов`язання; договір не був спрямований на реальне виникнення у його сторін прав та обов`язків, а метою його укладення було незаконне заволодіння грошовими коштами позивача як оплатою за роботи, які за цим договором не могли бути виконані відповідачем. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначив, що виконавши вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 07.10.2020 у справі № 911/2574/18, встановивши, що укладення спірного договору відбулось на підставі проведених конкурсних торгів, які не визнані недійсними; що він був в подальшому схвалений як замовником, так і акціонером замовника - ПАТ "НАК "Нафтогаз України"; був спрямований на реальне виконання і виконувався сторонами; встановивши відсутність доказів умислу осіб, які уклали спірний договір (усіх або одного з них) та з огляду на недоведення позивачем факту порушення ним прав та інтересів сторін, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору № 1002 від 08.11.2013 недійсним з викладених у позовній заяві підстав.

У справі № 904/1427/21, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані правочини укладено з метою незаконного заволодіння грошовими коштами позивача, про що свідчить порушення при укладенні договору та доповнень до нього: вимог частини 5 статті 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" щодо внесення змін до договору в частині зміни предмету закупівлі; статті 70 Закону України "Про акціонерні товариства" щодо встановлення умовами спірного Договору поділу предмету закупівлі. Позивач на підставі статті 228 Цивільного кодексу України вказував, що оспорюваний правочин спрямований на незаконне заволодіння майном (коштами) позивача, внаслідок чого суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та має бути визнаний судом недійсним відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України. Судами попередніх інстанцій у задоволенні позову відмовлено. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій Верховний Суд зазначив, що враховуючи недоведеність наявності підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, недоведеність позивачем порушення його прав укладанням оспорюваних правочинів та те, що позивач у спірних правовідносинах діє недобросовісно, порушує основоположні принципи цивільного законодавства та доктрину "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки), суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Тобто висновки, які викладено у справах №№ 910/4932/19, 910/12692/18, 904/8354/16, 904/2741/19, 911/2574/18, 904/1427/21 суд касаційної інстанції зробив за іншої, ніж у даній справі фактично-доказової бази, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Суд касаційної інстанції зауважує, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Проаналізувавши висновки щодо застосування статей 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", пункту 12 частини 3 статті 2, статей 15, 16, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, що викладені в постановах Верховного Суду у справах, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

У справі, що переглядається, Селянське (фермерське) господарство "Клепачі" на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав до суду першої інстанції: договір про надання правової допомоги №200122, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №200122, акт наданих послуг №924/15/22 від 14.05.2022.

Згідно із актом наданих послуг №924/15/22 від 14.05.2022 виконавцем були надані такі послуги: 1) підготовка і подання адвокатських запитів у справі (7 адвокатських запитів): кількість витраченого часу 3 год., ціна за 1 год. 1250,00 грн, сума гонорару 3750,00 грн; 2) підготовка і подання відзиву на первісний позов у справі: кількість витраченого часу 9 год., ціна за 1 год. 1250,00 грн, сума гонорару 11250,00 грн; 3) підготовка і подання письмових заперечень щодо відповіді на відзив за первісним позовом: кількість витраченого часу 6 год., ціна за 1 год. 1250,00 грн, сума гонорару 7500,00 грн; 4) підготовка і подання зустрічного позову: кількість витраченого часу 7,2 год., ціна за 1 год. 1250,00 грн, сума гонорару 9000,00 грн; 5) підготовка і подання відповіді на відзив за зустрічним позовом: кількість витраченого часу 6 год., ціна за 1 год. 1250,00 грн, сума гонорару 7500,00 грн; 6) підготовка і участь адвоката у судових засіданнях: кількість витраченого часу 4 засідання, ціна за 1 засідання 1500,00 грн, сума гонорару 6000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг професійної правничої допомоги за цим актом склала 45000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та задовольняючи повністю заяву Селянського (фермерського) господарства "Клепачі" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, виходив з того, що:

- під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції в частині перегляду рішення Господарського суду Хмельницької області від 10.05.2022 у справі №924/15/22, позивачу за зустрічним позовом (Селянському (фермерському) господарству "Клепачі") задоволено зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору поставки, тому витрати на правову допомогу, надані адвокатським бюро, в частині зустрічного позову та оцінені останнім в 16 500,00грн (9000,00 грн підготовка і подання зустрічного позову, 7 500,00 грн підготовка і подання відповіді на відзив за зустрічним позовом) покладаються на відповідача за зустрічним позовом;

- переконливих доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" не надано;

- приймаючи до уваги: обставини справи №924/15/22, задоволення зустрічного позову, обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, наявність заперечень Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" щодо заявлених витрат на правничу допомогу, суд вважає, що розмір заявлених відповідачем за первісним позовом витрат на правову (правничу) допомогу в частині наданих послуг за первісним позовом, а також участі адвоката в судових засіданнях, відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати є співрозмірні із виконаною адвокатом роботою, тому їх розмір є обґрунтованим, а відтак витрати позивача за зустрічним позовом на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи у суді підлягають розподілу у заявленій сумі 45 000,00грн, яку належить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро".

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи частково заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, виходила з того, що на суму 64 074,40 грн підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі № 755/9215/15-ц та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Водночас, в частині вирішення питання про стягнення витрат у розмірі 50 894,40 грн заяву відповідачки залишено без розгляду, оскільки дані докази були надані поза межами строку, встановленого частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Тобто у справі, що переглядається, на відміну від справи № 755/9215/15-ц, судом апеляційної інстанції не встановлено подання позивачем за зустрічним позовом доказів поза межами строку, встановленого частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

У додатковій постанові від 15.06.2021 (скаржником помилково зазначено від 07.07.2021) у справі № 910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інновер Україна» про ухвалення додаткової постанови, виходила з того, що: матеріали справи не містять клопотання позивача, поданих на адресу Верховного Суду, про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстав для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених позивачем обставин немає; враховуючи, що за результатами розгляду справи Верховним Судом вимоги позивача задоволені частково на суму 655 067,87 грн і вказана сума від суми позову складає 15,07 % (відмовлено у задоволенні позовних вимог на 84,93 %), тому за результатами розгляду спору підлягає до стягнення з позивача на корись відповідача всього 141 659,35 грн (166 795, 42 грн Х 84,93 %) витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції; також пропорційно до задоволених вимог за результатом вирішення справи Верховним Судом на користь ТОВ «Інновер Україна» з позивача підлягає стягненню 82 816,52 грн витрат за представництво інтересів у суді апеляційної інстанції.

Тобто, у справі, що переглядається, на відміну від справи № 910/12876/19, відповідачем за зустрічним позовом було подано заперечення щодо заявлених витрат на правничу допомогу і за результатами їх оцінки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що переконливих доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" не надано.

У постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Враховуючи даний висновок Суд скасував рішення і постанову у справі в частині відмови у стягненні з відповідача 15 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та прийняв у зазначеній частині нове рішення, згідно з яким стягнув з відповідача на користь позивача 15 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Тобто, у справі, що переглядається, на відміну від справи № 922/445/19, суд апеляційної інстанції не робив висновки щодо неможливості стягнення витрат, які ще фактично не сплачені.

У справі № 902/347/18 об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду скасувала постанову апеляційного господарського суду у частині відмови у стягненні 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та прийняла у цій частині нове рішення, яким стягнула на користь заявника 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду виходила з того, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, за власною ініціативою. Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду стягнула на користь заявника витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції, оскільки позивач довів надання йому адвокатом зазначених послуг у суді касаційної інстанцій у заявленому розмірі, а відповідач заперечень щодо відшкодування заявлених позивачем витрат на правову допомогу у Верховному Суді чи клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не надав.

Тобто, у справі, що переглядається, на відміну від справи № 902/347/18, суд апеляційної інстанції не зменшував розмір витрат на професійну правничу допомогу за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат.

У справі № 910/353/19 об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду зазначила, що місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано та правильно стягнув з відповідача у справі на користь позивача судові витрати (судовий збір, витрати на правничу допомогу та вартість проїзних документів) у загальній сумі 26 167,01 грн. При цьому об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду виходила з того, що: - суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача про кількість витрачених годин на складення заяви про усунення недоліків, оскільки за своїм змістом вказана заява містила інформативний характер про надання до суду доказів на усунення недоліків позовної заяви, а саме платіжних доручень про сплату судового збору; - суд обґрунтовано зменшив на 50 % - до 3361,75 грн розмір витрат адвоката на складення заяв про уточнення позовних вимог, оскільки результат розгляду таких заяв (у тому числі й відмова в прийнятті) не спростовує факту складення таких процесуальних документів адвокатом, проте, з урахуванням заперечення відповідача, судом зменшено вартість таких послуг; - за висновком суду не підлягають включенню до послуг адвоката Захарової О. О. і витрати, нараховані за складення запиту до Національного банку України, оскільки вказаний запит був складений іншим адвокатом, відмінним від того з ким у позивача укладений договір про надання правової допомоги; - в акті приймання-передачі послуг вказано про складання та подання трьох клопотань на суму 1127,20 грн без уточнення яких саме клопотань та кількості витрачених годин адвокатом, а тому вказані послуги та їх вартість вірно виключені судом першої інстанції; - в акті приймання-передачі послуг вказано про складання та подання трьох клопотань на суму 1127,20 грн без уточнення яких саме клопотань та кількості витрачених годин адвокатом, а тому вказані послуги та їх вартість вірно виключені судом першої інстанції; - із наданого до суду першої інстанції акту прийому-передачі наданих послуг від 24.04.2019 до договору про надання правничої допомоги від 03.01.2019 та детального опису робіт вбачається, що позивачем за складення трьох заяв про забезпечення позову виставлено клієнту та заявлено до стягнення з відповідача 9605,00 грн (1921,00 грн+4802,50 грн+2881,50 грн). У межах провадження у справі № 910/353/19 позивачем на розгляд суду було подано дві заяви про забезпечення позову, в задоволенні яких було відмовлено. Беручи до уваги той факт, що матеріально-правове обґрунтування поданих заяв про забезпечення є тотожним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати за складення однієї заяви про забезпечення позову необхідно покласти на відповідача, а саме в розмірі 4802,50 грн.

Тобто, у справі, що переглядається, на відміну від справи № 910/353/19, суд апеляційної інстанції встановив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати є співрозмірні із виконаною адвокатом роботою, тому їх розмір є обґрунтованим.

Водночас аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судом апеляційної інстанції доказів щодо обставин надання послуг правничої допомоги зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Інших виключних випадків касаційного оскарження, передбачених частиною 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Товариством з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" у касаційній скарзі не зазначено.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 924/15/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2022.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження у справі № 924/15/22 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фозі-Агро" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова