РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2022Справа № 910/19908/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Київського національного лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц."

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерство освіти та науки України

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" та 2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Груп"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Представники сторін:

від позивача: Бєлкін М.Л., адвокат,

від відповідача: не з`явився,

від третіх осіб: не з`явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський національний лінгвістичний університет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є незаконним володільцем майна, що належить на праві власності позивачу, з огляду на що позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача гуртожиток (секція 4, літ "А"), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.

21.12.2021 через відділ діловодства та документообігу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 28.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.02.2022 клопотання Київського національного лінгвістичного університету задоволено та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерство освіти та науки України, а також в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдинг" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-Груп".

Ухвалою суду від 15.02.2022 задоволено клопотання Міністерства освіти та науки України про надання додаткового строку для подачі пояснень, задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» про надання додаткового строку для подачі пояснень. Продовжено відповідні строки до 24.02.2022 року.

Протокольною ухвалою суду від 19.05.2022 поновлено пропущений процесуальний строк та долучено пояснення третьої особи-1 до матеріалів справи.

Також протокольною ухвалою суду від 19.05.2022 відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи-1 про об`єднання справ № 910/19908/21, № 910/19914/21 в одне провадження.

Суд зауважив, що за положеннями частини 2 статті 173 ГПК України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Тобто, за наведеними положеннями закону питання щодо об`єднання справ в одне провадження належить до прав, а не обов`язків суду.

При цьому, об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, як передбачено частиною 3 статті 173 ГПК України.

У той же час, підготовче засідання у справі проведено 01.02.2022, що виключає можливість об`єднання справ в одне провадження.

Протокольною ухвалою суду від 16.06.2022 поновлено пропущений відповідачем процесуальний строк та прийнято відзив до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 24.11.2022 у задоволенні клопотання Міністерства освіти та науки України про поновлення процесуального строку на подання доказів відмовлено. Долучені до пояснень Міністерства освіти та науки України від 29.09.2022 докази залишено без розгляду.

Також ухвалою суду від 24.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." про поновлення процесуального строку на подання доказів та долучені до письмових пояснень від 18.08.2022 докази залишено без розгляду.

Крім того, ухвалою суду від 24.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотань від 07.09.2022 та від 08.09.2022 Київського національного лінгвістичного університету про поновлення процесуального строку на подання доказів. Долучені до заперечень на пояснення від 07.09.2022 та до клопотання про поновлення процесуального строку від 08.09.2022 докази залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 24.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання від 08.09.2022 Київського національного лінгвістичного університету про поновлення процесуального строку на подання заяви про призначення судової експертизи та залишено таку заяву без розгляду.

Також ухвалою суду від 24.11.2022 залишено без розгляду заяву Київського національного лінгвістичного університету про витребування доказів від 07.09.2022 року.

Ухвалою суду від 08.12.2022 залишено без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." про залучення третьої особи до участі у справі від 24.11.2022 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив на пропуску строку позовної давності. Також наголосив, що в позивача відсутні підстави для подання віндикаційного позову, оскільки спірний гуртожиток ніколи не перебував у власності позивача та останній не звертався до відповідача із заявою про свої вимоги після виділу відповідача та передачі йому спірного нерухомого майна. Крім того, відповідач наголосив на відсутності підстав для прийняття в якості преюдиційних встановлені при розгляді справи № 910/2861/18 обставини.

Третя особа на стороні позивача в письмових поясненнях зазначила, що позивач має певну автономію щодо реалізації своїх прав, в яку третя особа не має права втручатися. Разом із цим, третя особа наголосила, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/2861/18 є обов`язковими для врахування. Відтак, виходячи з умов договору від 20.02.2007 № 18, позивач має право власності на спірне нерухоме майно.

У письмових поясненнях третя особа-1 на стороні відповідача вказала, що позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами даного позову. При цьому, позивач не був власником спірного нерухомого майна, відомості про державну реєстрацію права власності за ним відсутні, позивач не звертався до відповідача із заявою про свої вимоги після виділу, а відтак позивач не має права на подачу віндикаційного позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 380/1814 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" позивачу надано земельну ділянку площею 0,58 га у постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

30.08.2004 позивачу видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 080570, згідно з яким позивач є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво, експлуатація та обслуговування гуртожитку для студентів.

20.02.2007 між позивачем, як забудовником та ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг", як інвестором, укладено інвестиційний договір № 18, у пункті 2.1 якого визначено, що предметом договору є реалізація інвестиційного проекту будівництва інвестиційного об`єкта: комплексу об`єктів соціальної інфраструктури, гуртожитку для студентів та житлових будинків, розташованих за адресою: вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, з орієнтовним обсягом інвестицій 60 000 000 грн. Забудовник доручає інвестору функції замовника від початку реалізації інвестиційного проекту до прийняття гуртожитку для студентів в експлуатацію. Характеристика інвестиційного об`єкту: земельна ділянка, розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,5809 га, рішенням Київради № 380/1814 та згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 30.08.2004 надана позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів; характеристика містобудівної ситуації та земельної ділянки проектування наведена в архітектурно-планувальному завданні № 06-1374 на проектування будівництва від 05.06.2006.

У пункті 2.1 договору також зазначено, що додатковою угодою до договору, яка буде додатком до характеристики інвестиційного об`єкта, будуть наведені показники цієї характеристики, у тому числі: обсяг інвестицій по частинах об`єкта з визначенням розміру інвестиційного внеску та частки в майні об`єкта кожного з учасників інвестиційного процесу (згідно техніко-економічним розрахункам з урахуванням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2007 та її індексації, а також коштів орендної плати за 49 років та умов, зазначених у пункті 3.1 договору, які уточнюються (визначаються) предпроектними та проектними рішеннями); посадові особи інвестора та забудовника, відповідальні за здійснення інвестиційної діяльності; вказівка на те, що характеристики уточнюються після затвердження проектно-кошторисної документації.

Згідно з пунктом 2.2 договору в рамках реалізації інвестиційного проекту інвестор зобов`язується за рахунок власних і (або) залучених коштів та коштів, майна або майнових прав забудовника здійснити будівництво інвестиційного об`єкта згідно з вказаною у пункті 2.1 цього договору характеристикою. Дату введення об`єкта в експлуатацію сторони визначають у графіку виконання будівельних робіт, який буде затверджений додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору, після завершення будівництва загальна площа об`єкта розподіляється наступним чином: забудовник отримує 2500 кв. м. загальної площі студентського гуртожитку; інвестор отримує у власність решту всіх площ, побудованих на вказаній у цьому договорі земельній ділянці будинків і споруд.

Конкретне майно, предмет передачі у власність інвесторові (та/або залученим ним співінвесторам) і забудовнику за підсумками завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію, визначається з урахуванням умов пункту 3.1 цього договору, про що сторони складають та підписують акти про результати інвестиційної діяльності по об`єкту (пункт 3.2 договору).

У пункті 3.3 договору передбачено, що протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у пункті 2.1, забудовник згідно з вимогами чинного законодавства передає інвесторові за актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Відповідно до пункту 3.4 договору оформлення майнових прав сторін за результатами завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію здійснюється кожною зі сторін у встановленому порядку після виконання зобов`язань за договором відповідно до акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та умов цього договору.

Пунктом 3.5 договору погоджено, що взаємовідносини між забудовником та інвестором щодо оформлення прав на земельну площу інвестиційного об`єкта та права користування земельною ділянкою (частиною земельної ділянки) оформляються відповідно до чинного законодавства України та положень і рішень Київської міської ради та її виконавчих органів (Київської міської державної адміністрації та ін.) відповідними додатковими угодами до цього договору.

У пункті 5.1.1 договору визначено, що на забудовника покладено обов`язок надати інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього договору сторони розглядають як частину внеску забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об`єкта, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його частки у загальній площі, без якого інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим договором.

Згідно з пунктом 5.1.5 договору забудовник зобов`язується після прийняття об`єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов`язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та здійснити оформлення прав на свою частку загальних площ інвестиційного об`єкта.

Після введення об`єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов`язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту інвестор зобов`язується забезпечити оформлення у встановленому порядку акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та здійснити оформлення прав на свою частину загальних площ інвестиційного об`єкта (пункт 5.2.3 договору).

У пунктах 9.1 та 9.2 договору встановлено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору та закінчується після виконання зобов`язань по чинному договору згідно з графіками виконання робіт.

Відповідно до сертифікату серії ІУ № 91 від 12.03.2015 Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта "Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (ІV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)", місцезнаходження: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі м. Києва, площа житлового будинку - 36 409,79 кв. м., загальна площа квартир - 18 907,6 кв. м., житлова площа квартир - 9 374,3 кв. м., кількість квартир - 262, кількість поверхів - 16; 18, площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2 226,3 кв. м., у т. ч.: офіс № 1 - 86,6 кв. м., офіс № 2 - 186,6 кв. м., офіс № 3 - 173,0 кв. м., офіс № 4 - 143,4 кв. м., офіс № 5 - 83,2 кв. м., офіс № 6 - 214, 2 кв. м., офіс № 7 - 240,1 кв. м., офіс № 8 - 123,8 кв. м., промисловий магазин № 1 - 78,5 кв. м., промисловий магазин № 2 - 108,2 кв. м., продуктовий магазин - 198,4 кв. м., салон краси - 59,6 кв. м., кафетерій № 1 - 298,6 кв. м., кафетерій № 2 - 232,1 кв. м.; загальна площа гуртожитку - 2 651,4 кв. м., площа паркінгу - 3.145,0 кв. м., кількість машиномісць у паркінгу - 103 м/м., проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта - ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг".

Листом від 15.05.2013 № 325 ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" повідомлено позивача про те, що на земельній ділянці Київського національного лінгвістичного університету планується побудувати три секції (№ 4, 5, 6) житлового будинку № 50/2 по вул. Ломоносова у Голосіївському районі м. Києва (буд. №1), в яких спроектовані приміщення студентського гуртожитку. Площа квартир по секціям складає: секція № 4 - 5144 м2, секція № 5 - 5556 м2, секція № 6 - 4459 м2. Всього по трьом секціям - 15159 м2. У процентному відношенні площа виділена під гуртожиток від площі квартир складає - 16,5% - 2501 м2.

Також, листами № 1407 від 22.10.2015, № 107 від 28.02.2017, № 243 від 12.05.2017 ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" зверталося до Київського національного лінгвістичного університету щодо розгляду питання про можливість повернення земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради з метою її ефективного використання, та надання інформації про обсяг інвестицій позивача для визначення розміру інвестиційного внеску з метою підготовки та підписання додаткової угоди до договору і остаточного його виконання.

У свою чергу, листом від 05.12.2017 № 1504/01 позивач звернувся до ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" з вимогою направити підписаний з боку ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту будівництва, а також передати йому всю необхідну і достатню документацію для належного оформлення права власності на приміщення гуртожитку. Також позивач зазначив, що після передачі вказаної площі гуртожитку готовий вчинити всі необхідні та залежні від нього дії щодо оформлення за ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" земельної ділянки під об`єктом будівництва.

29.12.2017 ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" звернулося до позивача з листом № 792 ТОВ "ТМО "Ліко-Холдінг" щодо погодження обсягу інвестицій з визначенням розміру інвестиційного внеску учасників та частки у майні відповідно до витрат, понесених сторонами при будівництві інвестиційного об`єкта, а саме: 2 084 211,11 грн - обсяг інвестицій позивача та 19 116 361,00 грн - обсяг інвестицій ТОВ "ТМО "Ліко-Холдінг" відповідно до опосередкованої вартості спорудження житла у м. Києві; надання підписаного акту приймання-передачі земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва (пункт 3.3 договору); вирішення питання щодо відшкодування витрат ТОВ "ТМО "Ліко-Холдінг", пов`язаних зі сплатою пайової участі при введенні в експлуатацію гуртожитку (підпункт 5.1.4, пункт 10.1 договору); надання документів, передбачених підпунктами 6.1.1, 6.1.2, 6.1.3 договору.

Листом від 14.03.2018 № 530/01 позивач звернувся до ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" з повторною вимогою підписати акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту.

У відповідь на дану вимогу ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" листом від 06.04.2018 № 204 зазначило, що вже направляло лист від 29.12.2017 № 792 про надання документів на підтвердження виконання умов спірного договору, однак позивачем умови за договором не виконані.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 230477676, від 30.10.2020 за ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" 05.04.2016 зареєстровано право власності, зокрема, на гуртожиток (секція 4, літ. "А") загальною площею 722,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4; підстава для державної реєстрації: рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, серія та номер: 29166367, виданий 08.04.2016, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Надалі, рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг", оформленого протоколом № 20 від 06.11.2020, затверджено розподільчий баланс товариства з передачі частини грошових коштів, майна, прав та обов`язків до створеного шляхом виділу ТОВ "Л.С.Ц.", зокрема, передано ТОВ "Л.С.Ц." гуртожиток (секція 4, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв. м., за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4.

Відтак, 11.11.2020 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за ТОВ "Л.С.Ц." зареєстровано право власності на гуртожиток (секція 4, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв. м., за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4; підстава для державної реєстрації: розподільчий баланс, станом на 31.10.2020, серія та номер б/н, виданий 06.11.2020, видавник ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг".

Поряд із цим, позивач звертався до суду з позовом до ТОВ "ТМО "Ліко-Холдінг", в якому просив суд зобов`язати виконати пункт 5.2.3 інвестиційного договору від 20 лютого 2007 року № 18 на реалізацію проекту будівництва на земельній ділянці площею 0,5809 га (кадастровий № :79:364:0038) за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Ломоносова, 50/2, а саме: передати Київському національному лінгвістичному університету 2 500 кв. м загальної площі студентського гуртожитку шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту в редакції, запропонованій позивачем; визнати за Університетом право власності на гуртожиток (секція 5, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 1 212,8 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 5; визнати за Університетом право власності на гуртожиток (секція 4, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4; визнати за Університетом право власності на частку розміром 7885/10000 об`єкта нерухомого майна, а саме гуртожитку (секція 6, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 716 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 6.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі № 910/2861/18, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019, у задоволенні первісного позову відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 та рішення господарського суду м. Києва від 12.12.2018 у справі № 910/2861/18 в частині відмови у задоволенні первісного позову змінено в редакції постанови Великої Палати Верховного Суду.

Змінюючи мотивувальну частину судових рішень, Велика Палата Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 дійшла висновку про те, що вимога Київського національного лінгвістичного університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, оскільки останній є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позовна вимога про зобов`язання виконати умови договору шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту не є належним способом захисту, оскільки її задоволення за обставин державної реєстрації за відповідачем права власності на споруджені об`єкти нерухомості не призведе до поновлення майнових прав позивача.

Відтак, у межах даного позову позивач просив витребувати з незаконного володіння ТОВ "Л.С.Ц." гуртожиток (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4.

Відповідно до частин 1, 2 статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 2 статті 92 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності та громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Як передбачено частиною 1 статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Із матеріалів справи слідує, що позивач на підставі рішення Київради № 380/1814 та державного акту серії ЯЯ № 080570 від 30.08.2004 має право постійного користування земельною ділянкою площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50, у Голосіївському районі м. Києва, зокрема наділений правомочностями володіння та користування такою земельною ділянкою, а також правом спорудження на ній жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, до відносин щодо права постійного користування землею, наданою для забудови, за аналогією закону слід застосовувати норми глави 34 «Право користування чужою земельною ділянкою для забудови» ЦК України.

Згідно з частиною 2 статті 415 ЦК України землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 наголошувалося на важливості принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю.

З огляду на те, що суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, є позивач, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то позивач і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти.

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 ГПК України).

Преюдиційність у процесуальному праві - це обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені судовим рішенням або вироком, що набрало законної сили, у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи, щодо яких встановлено преюдиційні обставини, у інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Так, суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові постанова Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 320/4938/17.

Отже, судом відхиляються посилання відповідача на відсутність підстав для застосування преюдиційності внаслідок відмінності складу сторін у справах № 910/2861/18, № 910/19908/21.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Судом ураховано, що в пунктах 2.1, 5.1.4 та статті 4 договору від 20.02.2007 передбачено, що забудовником та замовником будівництва спірного нерухомого майна є саме позивач, а ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" виконує функції замовника будівництва за дорученням позивача.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

У пункті 5.2.2 договору від 20.02.2007 № 18 сторонами погоджено, що ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" є власником результатів будівництва лише до прийняття об`єкта в експлуатацію.

Як убачається з матеріалів справи, спірний об`єкт нерухомості прийнятий в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом від 12.03.2015 серії ІУ № 91, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, про відповідність закінченого будівництва об`єкта по вул. Ломоносова, 50/2 в Голосіївському районі м. Києва, зокрема, секція № 4.

Крім того, як встановлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, незважаючи на відсутність укладеної між сторонами додаткової угоди, зазначеної у пункті 2.1 договору, а також акта приймання-передачі ТОВ «ТМО «Ліко- Холдінг» земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва згідно з пунктом 3.3 договору, ТОВ «ТМО «Ліко- Холдінг» на земельній ділянці Київському національному лінгвістичному університету побудовано гуртожиток. У справі відсутні будь-які інші докази передачі ТОВ «ТМО «Ліко- Холдінг» цієї земельної ділянки для забудови на підставі інших документів, аніж договір. При цьому умова договору про передання Університетом земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» не свідчить про виникнення в останнього права на земельну ділянку, а означає обов`язок Київського національного лінгвістичного університету надати ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» фактичну можливість здійснювати будівництво на земельній ділянці, яка належить Київському національному лінгвістичному університету на праві постійного користування.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскільки спірне нерухоме майно - гуртожиток (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4, побудовано відповідно до умов інвестиційного договору № 18 від 20.02.2007 на земельній ділянці, що належить Київському національному лінгвістичному університету на праві постійного користування, останній за принципом superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею) набуває право власності на вказане нерухоме майно.

Щодо викладених у письмових поясненнях від 18.08.2022 заперечень відповідача проти невизначеності факту знаходження спірного нерухомого майна саме на земельній ділянці кадастровий номер :79:364:0038, площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50, у Голосіївському районі м. Києва, суд наголошує наступне.

Відповідно до частини 4 статті 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Судом ураховано, що у відзиві на позовну заяву відповідач проти вищевказаних обставин заперечень не наводив, та зазначив про таку незгоду лише під час розгляду справи по суті. При цьому, відповідачем не зазначено пояснень щодо не заперечень таких обставин з підстав, що не залежали від нього.

За змістом статті 387 ЦК України у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387і 388 ЦК України, є неефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

За положеннями частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 статті 388 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.

Із матеріалів справи слідує, що спірне нерухоме майно передано за розподільчим балансом на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг", оформленого протоколом № 20 від 06.11.2020, до створеного шляхом виділу ТОВ "Л.С.Ц.".

11.11.2020 за ТОВ "Л.С.Ц." зареєстровано право власності на гуртожиток (секція 4, літ. "А"), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв. м., за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4; підстава для державної реєстрації: розподільчий баланс, станом на 31.10.2020 року.

Приймаючи до уваги, що спірний об`єкт нерухомого майна набутий відповідачем безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, а саме від ТОВ «ТМО «Ліко- Холдінг», позивач має право витребувати спірне майно від відповідача, як добросовісного набувача, на підставі частини 3 статті 388 ЦК України.

За таких обставин, посилання відповідача та третьої особи-1 на те, що позивач не звертався до них із заявою кредитора протягом 30 днів з дати прийняття рішення про виділ відповідача, не має правового значення, так як спірне нерухоме майно третій особі-1 не належало та не могло бути передане відповідачу.

У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 зазначено, що стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається цією статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування з незаконного володіння ТОВ "Л.С.Ц." на користь позивача гуртожитку (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4.

Щодо заявленої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України).

Оскільки за приписами статті 45 ГПК України сторонами в справі є позивач та відповідач, то заява про застосування позовної давності не може бути заявлена третьою особою.

Дана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц.

З огляду на наведене, заява ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" задоволенню не підлягає.

На обґрунтування поданої заяви про застосування строку позовної давності відповідачем зазначено, що позивач знав або безперешкодно міг дізнатися про наявність гуртожитку та порушення його прав ще з 16.01.2017, звертаючись до ТОВ "ТМО "Ліко-Холдинг" з відповідним листом № 44/01. При цьому, 29.03.2017 Київський національний лінгвістичний університет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ "ТМО "Ліко-Холдинг" про визнання права власності на спірне нерухоме майно. З огляду на те, що в межах вказаної справи № 910/2861/18 були заявлені вимоги, відмінні від витребування майна з чужого незаконного володіння, перебіг позовної давності не переривався.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

У постанові від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 711/802/17 та від 06.06.2018 у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

Так, закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Таким чином, оскільки право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" 05.04.2016 згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач міг довідатися про порушення свого права з 05.04.2016 року.

Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц).

Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16.12.1992).

Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Так, подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі № 902/326/16 та від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18.

Судом ураховано, що пред`явленню даного позову передувало звернення позивача до суду з позовом від 13.08.2018 до ТОВ "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" про визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно.

Водночас, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 позивачу роз`яснено, що вимога Київського національного лінгвістичного університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, оскільки останній є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про визнання поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення позивача в межах даної справи до суду подання позивачем позову у справі № 910/2861/18 з іншим, визнаним судом неефективним, способом захисту.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Київського національного лінгвістичного університету задовольнити повністю.

Витребувати з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2 ; ідентифікаційний номер 44113870) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська,73; ідентифікаційний код 02125289) гуртожиток (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2 ; ідентифікаційний номер 44113870) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська,73; ідентифікаційний код 02125289) 137442 (сто тридцять сім тисяч чотириста сорок дві) грн. 72 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 19.12.2022 року.

Суддя К.В. Полякова