УХВАЛА

14 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/17459/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С. В. головуючий (доповідач), Губенко Н.М., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників:

позивача - Русакова С.О.,

відповідача-1 - Бірюкової І.В., Григорян О.О.,

відповідача-2 - не з`явились,

відповідача-3 - Возної М.М., Кандиби М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 (головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.) та рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 (суддя Зеленіна Н.І.)

у справі №910/17459/20

за позовом ОСОБА_1

до 1. Акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України",

2. Міністерства аграрної політики та продовольства України,

3. Міністерства економіки України

про визнання недійсним і скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення 942236,25 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - ПАТ "ДПЗКУ"), Міністерства аграрної політики та продовольства України, Міністерства економки України про: визнання недійсним та скасування наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 №41-п "Про звільнення ОСОБА_1 "; визнання недійсним та скасування наказу ПАТ "ДПЗКУ" від 01.07.2014 №514-к "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення на посаді заступника голови правління ПАТ "ДПЗКУ"; стягнення заборгованості по виплаті середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 926623,75 грн, компенсації за невикористану відпустку у розмірі 5612,50 грн та моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що накази про звільнення є незаконними та підлягають скасуванню, з огляду на таке:

- пропущений строк для притягнення позивача до відповідальності, оскільки підставою для його звільнення було укладення договору поставки від 27.02.2014 №П-14/4-2Г, а тому станом на день звільнення позивача - 27.03.2014, сплив строк застосування до останнього дисциплінарного стягнення;

- порушено порядок притягнення до відповідальності, адже від позивача не отримувалися письмові пояснення, власник або уповноважений ним орган не звертався до позивача щодо отримання таких пояснень;

- відсутнє належним чином оформлене рішення загальних зборів акціонерів про звільнення позивача;

- відсутня конкретизація в оскаржуваних наказах підстав для звільнення;

- у діях позивача було відсутнє грубе одноразове порушення трудових обов`язків.

Господарський суд міста Києва рішенням від 13.10.2021 у справі №910/17459/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022, у задоволенні позову відмовив повністю, дійшовши висновку, що позивачем доведено незаконність звільнення, але пропущено місячний строк звернення до суду з цим позовом, визначений нормою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 у справі №910/17459/20 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги повністю задовольнити.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, посилається на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, що судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.06.2022 у справі №127/22587/20, щодо застосування статті 233 КЗпП України.

Дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №192-п від 23.10.2013 "Про призначення ОСОБА_1 " призначено ОСОБА_1 на посаду заступника голови правління ПАТ "ДПЗКУ".

Відповідно до змісту службової записки голови правління ПАТ "ДПЗКУ" від 27.03.2014 за вих. №130-7-9/902 комісією ПАТ "ДПЗКУ" за результатами проведення службового розслідування стосовно договору поставки №П-14/4-2Г між ПАТ "ДПЗКУ" та ТОВ "Гранум Інвест" було встановлено грубі порушення розпорядчих документів та прав ПАТ "ДПЗКУ" та наявність значних ризиків можливих втрат. Враховуючи викладене, голова правління просив вжити заходи відповідного реагування у вигляді звільнення з займаних посад причетних осіб керівного складу ПАТ "ДПЗКУ", а саме: першого заступника голови правління, заступника голови правління ОСОБА_2 , заступника голови правління ОСОБА_1 .

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №41-п від 27.03.2014 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади заступника голови правління ПАТ "ДПЗКУ" за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою зазначено службову записку голови правління ПАТ "ДПЗКУ" від 27.03.2014 №130-7-9/902.

Наказом ПАТ "ДПЗКУ" №514-к від 01.07.2014 "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено позивача з посади заступника голови правління відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 №41 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Вважаючи, що звільнення з посади заступника голови правління ПАТ "ДПЗКУ" було незаконним, ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з вимогами про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20.01.2020 у справі №760/21768/19 було відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, який постановою від 08.09.2020 у справі №760/21768/19 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20.01.2020 скасував, провадження по справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України, та роз`яснив позивачу, що розгляд даної справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

09.11.2020 ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва з цим позовом.

Господарський суд міста Києва рішенням від 13.10.2021 у справі №910/17459/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022, у задоволенні позову відмовив.

Судові рішення мотивовані тим, що відсутність у спірних наказах посилання на конкретне порушення трудових обов`язків та дату його вчинення унеможливлює надання оцінки обставинам дотримання Міністерством аграрної політики та продовольства України та ПАТ "ДПЗКУ" установлених законом порядку та строку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Наведене у сукупності дає підстави для висновку про незаконність оскаржуваних наказів та наявність підстав для їх скасування. Однак, у зв`язку з тим, що позивачем був пропущений без поважних причин строк, передбачений статтею 233 КЗпП України для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору, суди відмовили у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів касаційної скарги позивач посилається на те, що норма статті 233 КЗпП України пов`язує право працівника звернутися із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Водночас позивач вказує, що матеріали справи не містять доказів вручення йому наказу про звільнення або видачі трудової книжки та вважає, що ці обставини свідчать що строк звернення до суду з відповідними вимогами не пропущений.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про існування виключної правової проблеми щодо застосування норми частини першої статті 233 КЗпП України, з огляду на таке.

На підтвердження своїх доводів про те, що строк звернення до суду з цим позовом позивач не пропустив, останній посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №127/22587/20 у якій Верховний Суд, зокрема, зазначив:

"Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При пропуску цього строку позов може бути задоволено, якщо суд виходячи з поважних причин пропуску поновить його.

Частинами другою, третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Всупереч зазначеним нормам закону апеляційний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду без поважних причин, не встановивши, чи була вручена позивачеві копія наказу про звільнення та коли саме це відбулось. При цьому сама ОСОБА_1 факт вручення їй копії наказу про звільнення заперечувала, у касаційній скарзі посилалась на те, що ТОВ «Біодобрива» на підтвердження доводів про виконання товариством вимог КЗпП України не надало суду належних доказів вручення їй цього наказу або трудової книжки, зазначала, що у матеріалах справи немає касових чеків про надіслання поштового відправлення, повідомлення про вручення поштового відправлення, які підтверджували б надіслання роботодавцем на її ім`я рекомендованих листів, зокрема і з наказом про звільнення."

Колегія суддів зазначає, що хоча вказана скаржником постанова Верховного Суду не містить конкретного висновку про застосування положень статті 233 КЗпП України, а лише цитує її та зазначає про неналежне дослідження судами обставин справи, загальна практика застосування Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду норми частини першої статті 233 КЗпП України зводиться до того, що перебіг строку у справах про звільнення починається або від дня вручення особі копії наказу (розпорядження) про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, у постанові від 23.02.2022 у справі №759/16647/20 Верховний Суд зазначив: "Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що про оскаржуваний наказ він дізнався 26 серпня 2020 року, коли отримав витяг з наказу про його звільнення, який отриманий з відповіддю на адвокатський запит. Зазначав, що ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки відповідач йому не видавав та не ознайомлював. Також зазначав, що лише в телефонному режимі йому було повідомлено про його звільнення з ТОВ «Кийтранс-2005» без повідомлення дійсних причин такого звільнення та у подальшому він звертався до відповідача з письмовою заявою з цього приводу, однак жодної відповіді, або будь-яких документів, як і трудової книжки чи копії наказу про своє звільнення не отримав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач знав про оспорюваний наказ 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог частини першої статті 233 КЗпП України.

Однак суди залишили поза увагою те, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про звільнення становить місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Однак матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був ознайомлений з наказом про його звільнення чи отримав трудову книжку 04 березня 2020 року. Також матеріали справи не містять доказів, зокрема, акта про те, що позивач відмовився від ознайомлення наказу про його звільнення чи відмовився від отримання трудової книжки."

У постанові від 13.01.2021 у справі №242/3602/19 Верховний Суд зазначив: "Апеляційний суд не врахував, що на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.

У справі, що переглядається, обставин та часу вручення позивачу копії наказу про його звільнення або належно оформленої трудової книжки суди не встановили. Тому висновок апеляційного суду щодо ймовірної обізнаності позивача зі змістом зазначеного наказу та, у зв`язку з цим, пропуску строку, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, на звернення з відповідним позовом до суду, є помилковим."

У постанові від 03.10.2022 у справі №204/1724/20 Верховний Суд зазначив: "Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права."

Відтак, як убачається зі змісту положень частини першої статті 233 КЗпП України та наведених вище правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, встановлені цією нормою строки звернення до суду для вирішення спору про звільнення, пов`язані виключно із настанням однієї з двох подій - вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Колегія суддів зазначає, що хоча наведена норма не містить неоднозначного розуміння визначення законодавцем початку перебігу позовної давності на звернення з вимогами про звільнення, і такий початок пов`язаний у ній (нормі) з настанням першої з двох подій - вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, убачається, що застосування виключно такого загального підходу до всіх спорів про звільнення, незалежно від фактично обставин справи, може, у деяких випадках, поставити під загрозу принцип правової визначеності.

Зокрема, загроза такого порушення може мати місце у випадку, коли жодна з подій, що визначена частиною першою статті 233 КЗпП України, та з якою пов`язаний відлік місячного строку на звернення до суду, так і не настала, не залежно від підстав їх ненастання (неналежне виконання своїх обов`язків роботодавцем, ухилення від отримання наказу чи трудової книжки звільненим працівником тощо), або настала за межами розумного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, або очевидно є такою, що настала після встановлення особою обставин порушення її права та виникнення у останньої реальної можливості для захисту права на доведення незаконності звільнення і поновлення на роботі. Адже у першому зазначеному випадку особа, яку звільнено, фактично набуває необмежений строк на подання нею відповідного позову, тоді як в інших указаних випадках, її звернення до суду може ставити під загрозу правову визначеність, стабільність та передбачуваність трудових прав інших осіб, які після відкриття вакансії зайняли її і довгий час сумлінно виконують трудові обов`язки.

З огляду на викладене вище, колегія суддів зазначає про існування виключної правової проблеми, яка полягає у неспіввідношенні загального законодавчого принципу про початок перебігу позовної давності від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (пункт 1 частини 1статті 261 Цивільного кодексу України), з унормуванням початку перебігу позовної давності у спорах про звільнення виключно з настанням подій або вручення наказу про звільнення, або вручення трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України), що у деяких випадках може мати наслідком недотримання у спірних правовідносинах розумних строків та принципу правової визначеності, зокрема у випадку, коли особа, яка звертається до суду із значним перебігом строку від моменту коли вона не може не усвідомлювати, що фактично не відвідує роботу (не перебуваючи у відпустці), не отримує заробітну плату (і не намагається з`ясувати причини таких подій), не доводить, що не працевлаштована на час звернення до суду, не отримувала ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки або ж отримала їх після спливу значного строку з моменту її звільнення, втім на час звернення до суду за захистом права надає наказ, який отримано адвокатом на його запит, без зазначення того, що саме стало підставою в певний момент для звернення до адвоката за отриманням правової допомоги.

Враховуючи зазначене Суд вважає, що описана правова проблема має виключний характер та піддається оцінці як з боку кількісного, так і якісного критерію, а відтак підлягає вирішенню саме Великою Палатою Верховного Суду з метою розвитку права, формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розумної передбачуваності судового рішення як складової частини принципу правової визначеності в подібній категорії справ.

Така необхідність вбачається і в тому, що певні спори про звільнення з посади сталою практикою віднесені до корпоративних, і правовідносини у них не регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно і перебіг позовної давності, залежно від предмету спору, зокрема про визнання рішення про звільнення недійсним, буте починати відлік саме від дня коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Колегія суддів вбачає, що в цьому є незбалансованість строків прав на захист, залежно від виду юрисдикції спору про незаконне звільнення з посади.

Крім того, колегія суддів усвідомлює і ураховує, що стаття 233 КЗпП України є нормою, яка регулює трудові права, а вирішення спорів, що виникають з таких прав, відноситься до юрисдикції судів загальної юрисдикції відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, і така категорія справ є досить поширеною серед спорів, що розглядаються за правилами цієї юрисдикції. Тому вбачається неправильним її тлучмачення у цивільних правовідносинах (дивись постанову КГС ВС від 14.04.2021 у цій справі) судом господарської юстиції.

Так колегія суддів відзначає, що справа №910/17459/20 виникла з трудових відносин, адже підставою звільнення позивача було визначено одноразове грубе порушення трудових обов`язків (пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України), і залишення цієї справи на розгляді судів господарської юрисдикції, обґрунтовано виключно обставинами крайньої необхідності забезпечення позивачу права доступу до правосуддя, оскільки ОСОБА_1 вже звертався за захистом своїх прав у порядку цивільного судочинства з вимогами про визнання недійсним та скасування наказу про його звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, однак провадження у відповідній справі було закрито та роз`яснено позивачу, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

Таким чином, формування Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду правового висновку щодо правовідносин, які підпадають під юрисдикцію суду загальної юрисдикції та щодо норми права, яка переважно застосовується саме загальними, а не господарськими судами, не сприятиме досягненню мети запровадження принципу спеціалізації судів та формуванню сталої судової практики.

Згідно з частиною п`ятою статті 302 Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до частини четвертої статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Керуючись статтями 234, 235, 302 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ :

1.Справу №910/17459/20 з касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2.Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді Н.М. Губенко

О.Р. Кібенко