ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року м. ОдесаСправа № 916/1397/18
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Земляк А.В.,

за участю представників:

від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" Климчук А.В.,

від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" Папуша А.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ"

на рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2022, прийняте суддею Волковим Р.В., м. Одеса, повний текст складено 29.08.2022,

у справі №916/1397/18

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ"

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ"

про стягнення 11 089 726,03 грн

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" звернулося з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ", в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог б/н від 01.06.2021 (вх.№15147/21 від 04.06.2021) просило стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування коштами у розмірі 11089726,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором про закупівлю сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 13.07.2018 відкрито провадження у справі №916/1397/18.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.08.2022 у справі №916/1397/18 (суддя Волков Р.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що договір про закупівлю сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010, з підстав невиконання відповідачем якого заявлено позов у даній справі, було визнано недійсним в судовому порядку.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2022 у справі №916/1397/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду в іншій справі, звільнення від доказування не може мати абсолютного характеру, що безпідставно залишилось поза увагою місцевого господарського суду, який також необґрунтовано не врахував обставину наявності сумнівів апелянта у правильності висновків експертиз, проведених під час розгляду даної справи у суді першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 31.10.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; роз`яснено сторонам про їх право в строк до 15.11.2022 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, а також запропоновано відповідачу надати відзив на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" про призначення експертиз, викладені останнім у прохальній частині апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу та на клопотання при призначення експертиз б/н та б/д (вх.№1485/22/Д2 від 14.11.2022) Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" просить, зокрема, відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ", а рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2022 у справі №916/1397/18 залишити без змін. У даному відзиві відповідач посилається на те, що недійсність договору про закупівлю сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010 підтверджена чинним судовим рішенням, яке необґрунтовано ставиться позивачем під сумнів виключно з підстав його незгоди з останнім.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2022 відмовлено у задоволенні клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" про призначення експертиз, викладених останнім у прохальній частині апеляційної скарги, та призначено справу №916/1397/18 до розгляду на 14.12.2022 о 12:00.

У судовому засіданні 14.12.2022 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" апеляційну скаргу підтримав, представник Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" висловив заперечення проти її задоволення.

05.12.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові доповнення Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" до апеляційної скарги б/н від 02.12.2022 (вх.№1485/22/Д5 від 05.12.2022).

В силу частини першої статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Звертаючись з вищенаведеними письмовими доповненнями, скаржник пропустив встановлений процесуальним законом строк на їх подання, проте останній заявив клопотання б/н від 02.12.2022 (вх.№1485/22/Д4 від 05.12.2022) про поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги, мотивоване тим, що 10.11.2022 апелянтом було здійснено зміну своїх повноважних представників, які забезпечували представництво інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" у даній справі, шляхом укладення відповідного договору про надання правничої допомоги з Адвокатським об`єднанням "Міллер", при цьому лише протягом тижня з 14.11.2022 по 18.11.2022 довіреній особі вказаного адвокатського об`єднання вдалося виготовити фотокопії матеріалів справи №916/1397/18.

Реалізація процесуальних прав та обов`язків учасників справі перебуває у тісному зв`язку з перебігом процесуальних строків.

Процесуальний строк виступає одним з ключових елементів господарсько-процесуальної форми, що направлений на забезпечення оперативного, динамічного й просторового перебігу провадження господарського процесу у визначених процесуальним законодавством часових рамках.

Зокрема, під процесуальними строками, з огляду на системний аналіз Господарського процесуального кодексу України, розуміють встановлений законом та/або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.

Процесуальні строки, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків, оскільки з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.

При цьому необхідно враховувати, що чинний Господарський процесуальний кодекс України має на меті забезпечити своєчасний розгляд справ і правову визначеність, унеможливити зловживання процесуальними правами та підвищити ефективність судочинства в цілому, для чого встановлено точний порядок та конкретні строки вчинення процесуальних дій, визначено стадії судового процесу, запроваджено розумні обмеження, у тому числі щодо подання доповнень до апеляційної скарги. Саме тому всі процесуальні дії суду та учасників процесу повинні вчинятися своєчасно.

За умовами статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

Отже, у кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Поновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким останній користується виходячи із поважності причин пропуску строку учасником справи і лише сам факт звернення з відповідним клопотанням про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду поновити цей строк.

Суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Враховуючи те, що у даному випадку зміна повноважних представників апелянта залежала виключно від волевиявлення останнього, у зв`язку з чим остання не може вважатися об`єктивно непереборною обставиною та, як наслідок, поважною причиною для пропуску строку на подання доповнень до апеляційної скарги, тим більше, що станом на момент проведення такої зміни представників відповідний процесуальний строк вже був істотно пропущений, Південно-західний апеляційний господарський суд відмовив у задоволення клопотання скаржника б/н від 02.12.2022 (вх.№1485/22/Д4 від 05.12.2022) про поновлення строку на подання доповнень до апеляційної скарги та залишив письмові доповнення Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" до апеляційної скарги б/н від 02.12.2022 (вх.№1485/22/Д5 від 05.12.2022) без розгляду, про що у судовому засіданні 14.12.2022 було постановлено протокольну ухвалу.

14.12.2022 до апеляційного господарського суду Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" було подано заяву про забезпечення доказів шляхом призначення допиту свідка б/н від 14.12.2022 (вх.№1485/22/Д7 від 14.12.2022) та заяву про забезпечення доказів шляхом призначення експертиз б/н від 14.12.2022 (вх.№1988/22 від 14.12.2022), а також письмові пояснення до апеляційної скарги б/н від 13.12.2022 (вх.№1485/22/Д6 від 14.12.2022).

З огляду на те, що заяви про забезпечення доказів скаржником подано поза межами строку, визначеного апеляційним господарським судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження у даній справі, а також те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" не порушувало питання про поновлення або продовження вказаного процесуального строку, зазначені заяви колегією суддів шляхом постановлення у судовому засіданні 14.12.2022 відповідної протокольної ухвали залишено без розгляду, у той час як письмові пояснення до апеляційної скарги б/н від 13.12.2022 (вх.№1485/22/Д6 від 14.12.2022) приєднано до матеріалів справи з урахуванням того, що враховуватись під час апеляційного перегляду будуть лише ті доводи скаржника, які вже були наведені позивачем до ухвалення оскаржуваного рішення, та ті, які викладені в апеляційній скарзі.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2010 між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" ("Продавець") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" ("Покупець") укладено договір закупівлі сільськогосподарської продукції б/н, за умовами якого Продавець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених цим договором, передати у власність Покупцеві продукцію, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити цю продукцію. Під продукцією в цьому договорі розуміється передбачена пунктом 2.1.1 цього договору сільськогосподарська продукція урожаю 2010 року.

Звертаючись з позовом у даній справі, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" послалося на порушення Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" іншого договору, а саме: договору закупівлі сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010 (далі договір б/н від 04.11.2010), відповідно до пунктів 1.1, 2.1 якого Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" ("Продавець") зобов`язується поставити та передати у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" ("Покупець") зерно пшениці м`якої 1 класу групи А у кількості 5200 тонн до 20.10.2011 включно, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію.

Згідно з пунктом 1.3 договору б/н від 04.11.2010 Продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання щодо поставки продукції Покупцю в момент, коли він доставив продукцію за місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю "Чубівське зерно" (Котовський район, село Чубівка) та вручив продукцію, що відповідає умовам договору, Покупцеві. Право власності на продукцію переходить до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної на продукцію, яка оформлена відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і засвідчує факт передачі продукції Продавцем та її отримання Покупцем.

Ціна однієї тонни продукції становить 1700,00 грн в тому числі ПДВ. Ціна продукції є твердою і не підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну продукції (собівартість, затрати тощо). Якщо Продавець прострочив виконання обов`язку щодо поставки (передання) продукції Покупцеві, ціна продукції залишається незмінною незалежно від моменту виконання Продавцем зобов`язання з поставки продукції. Загальна вартість продукції, що поставляється на підставі цього договору (ціна договору на дату укладення) складає 8840000,00 грн, в т.ч. ПДВ (пункт 1.5 договору б/н від 04.11.2010).

У пункті 1.7 договору б/н від 04.11.2010 визначено, що Продавець зобов`язаний поставити (передати у власність) Покупцю 100% продукції, зазначеної в пункті 2.1 договору, не пізніше 20.10.2011.

В силу пункту 1.8 договору б/н від 04.11.2010 Покупець зобов`язаний частково оплатити Продавцеві вартість продукції шляхом внесення попередньої оплати в розмірі 3000000,00 грн до 01.12.2010 включно. Протягом 30-ти календарних днів від дати поставки 100% від загальної кількості продукції, зазначеної в пункті 2.1 договору, Покупець зобов`язаний оплатити Продавцеві залишок вартості продукції в розмірі 5840000,00 грн.

Пунктами 3.4, 3.5 договору б/н від 04.11.2010 передбачено, що за порушення умов договору щодо строків поставки продукції Покупцеві Продавець зобов`язаний сплатити Покупцю господарські санкції у вигляді грошової суми в розмірі 0,08 відсотків від загальної вартості продукції, щодо строків поставки якої продавцем допущено порушення, за кожен день з моменту порушення продавцем умов договору до моменту їх виконання належним чином. За порушення строків виконання зобов`язань за договором більше ніж на 60 календарних днів, сторона, яка порушила зобов`язання, зобов`язана сплатити на користь іншої сторони, господарські санкції, неустойку, штраф, пеню, передбачені договором та додатково сплатити штраф у розмірі 100 відсотків від загальної вартості продукції щодо поставки або оплати якої допущено порушення.

Якщо Продавець одержав суму попередньої оплати, визначену пунктом 1.8 договору, та не здійснив поставку продукції у встановлений договором строк, Продавець зобов`язаний сплатити на користь Покупця проценти за користування грошовими коштами покупця в розмірі 35 процентів річних від суми попередньої оплати за кожний день користування коштами від дня одержання попередньої оплати Продавцем до дня фактичного передання продукції Покупцеві (пункт 3.6 договору б/н від 04.11.2010).

За умовами пункту 4.1 договору б/н від 04.11.2010, керуючись статтею 259 Цивільного Кодексу України, сторони дійшли згоди щодо збільшення строку позовної давності по всіх без винятку вимогах, які можуть виникнути внаслідок порушення сторонами прийнятих на себе зобов`язань за цим договором, в тому числі, але не виключно, за вимогами про виконання зобов`язань з поставки та оплати продукції, повернення попередньої оплати, сплату неустойки, штрафу, пені, застосування господарських та оперативно-господарських санкцій, сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, відшкодування збитків. Строк позовної давності за всіма без винятку вимогами, які можуть виникнути внаслідок порушення сторонами прийнятих на себе зобов`язань за цим договором, в тому числі, але не виключно, за вимогами про виконання зобов`язань з поставки та оплати продукції, повернення попередньої оплати, сплату неустойки, штрафу, пені, застосування господарських та оперативно-господарських санкцій, сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, відшкодування збитків за прострочення виконання зобов`язань, складає 10 (десять) років. Нарахування господарських санкцій, пені, процентів річних за користування чужими грошовими коштами припиняється через 10 років від моменту порушення зобов`язання, яке стало підставою для їх нарахування.

На останньому (8) аркуші договору б/н від 04.11.2010 у розділі "Реквізити", зокрема, проставлено підпис від імені директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" Добровольського М.П. та відтиск печатки товариства відповідача. Інші 7 аркушів договору б/н від 04.11.2010 підписів та печаток сторін не містять.

Директор товариства відповідача Добровольський М.П. заперечував підписання договору б/н від 04.11.2010 на умовах, викладених на перших його семи аркушах, оскільки укладення правочину з вказаними умовами було б економічно невигідним для Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ".

З метою визначення достовірності тексту договору б/н від 04.11.2010 місцевим господарським судом під час розгляду даної справи було призначено судові технічні експертизи вказаного договору, проведення яких Господарський суд Одеської області доручав Київському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (ухвала суду від 31.08.2018) та Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (ухвала суду від 03.01.2019).

За результатами проведеного дослідження Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України було надано висновок експерта №8-4/1629 від 01.11.2018, в якому встановлено, що друковані тексти на першому, другому, третьому, четвертому, п`ятому, шостому, сьомому аркушах та друковані тексти на восьмому аркуші договору б/н від 04.11.2010 нанесено за допомогою різних друкуючих пристроїв із електрофотографічним способом формування зображення.

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2700/2701/19-34/5238/5259/19-34 від 27.02.2019 у досліджуваному договорі б/н від 04.11.2010 текст з 1 по 7 аркуш виконаний на одному друкуючому пристрої з лазерним способом друку, в одну закладку, а на 8-му аркуші на іншому друкуючому пристрої з лазерним способом друку, тобто друкований текст на 8-му аркуші зазначеного договору виконаний не в одну закладку, що може свідчити про заміну 8-го аркуша договору. Крім того, експертом було визначено, що папір з 1-го по 7-й аркуш договору б/н від 04.11.2010 відрізняється від паперу 8-го аркуша цього договору та не має з ним спільної групової належності, а барвна речовина (тонер чорного кольору) з 1 по 7 аркуш договору відрізняється за складом від барвної речовини тонера чорного кольору на 8-му аркуші цього договору та не має з ним спільної групової належності.

У серпні 2020 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" про визнання недійсним договору про закупівлю сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010 (справа №910/13106/20).

Вищенаведений позов був обґрунтований тим, що договір б/н від 04.11.2010 Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" не укладався, умови вказаного договору закупівлі ніколи останнім не узгоджувались, а аркуші з 1 по 7 цього договору були замінені Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ", що встановлено двома експертними висновками судових технічних експертиз, проведених в межах розгляду справи №916/1397/18. За таких обставин, беручи до уваги те, що у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" було відсутнє волевиявлення на укладення договору б/н від 04.11.2010, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" на вкрай невигідних для Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" умовах, за твердженням останнього, зазначений договір підлягав визнанню недійсним.

Отже, предметом спору у справі №910/13106/20 була вимога про визнання недійсним договору б/н від 04.11.2010, з підстав невиконання Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" якого заявлено позов у даній справі №916/1397/18.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/13106/20 позов задоволено; визнано договір про закупівлю сільськогосподарської продукції б/н від 04.11.2010, укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ", недійсним.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 задоволено апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ"; скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/13106/20 та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 19.01.2022 частково задоволено касаційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ"; скасовано постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.10.2021 у справі №910/13106/20, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 залишено в силі.

Дана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що договір б/н від 04.11.2010 із аркушами з 1 по 7 (на якому викладені умови договору) та окремо із 8 аркушем (на якому міститься підпис директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" Добровольського М.П. та печатка товариства) не є єдиним (цілим) документом, а умови вказаного договору щодо порядку поставки продукції (пшениці 1 класу групи А у кількості 5200 тонн до 20.10.2011), розрахунків та відповідальності сторін Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" узгоджені не були. Поряд з цим, Верховний Суд наголосив на тому, що, крім самого договору б/н від 04.11.2010, інші докази волевиявлення Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" взяти на себе зобов`язання на умовах договору б/н від 04.11.2010 відсутні, при цьому у тексті восьмого аркушу цього договору відсутні будь-які посилання на істотні умови договору, викладені на 1-7 аркушах, зокрема, про предмет та ціну, дату укладення, а також інші умови, які б дозволяли ідентифікувати всі вісім аркушів такого договору як єдиний цілий документ, у зв`язку з чим вищенаведений договір підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів вбачає, що предметом спору у даній справі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог б/н від 01.06.2021 (вх.№15147/21 від 04.06.2021) є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" про стягнення з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ" процентів за користування коштами у розмірі 11089726,03 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що договір б/н від 04.11.2010, з підстав невиконання відповідачем якого заявлено позов у даній справі, було визнано недійсним в судовому порядку

Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Колегія суддів враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Наявність дефектів елементів правочину (зокрема, незаконності змісту правочину; недотримання форми; дефектів суб`єктного складу; дефектів волі невідповідності волі та волевиявлення) зумовлюють недійсність такого правочину.

За умовами частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України унормовано, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Частиною четвертою статті 75 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Ці правила також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №917/1345/17.

Обставини, які підлягають встановленню судом у справі це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії/події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, у даному спорі не підлягає доведенню встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/13106/20, яке набрало законної сили, обставина недійсності договору б/н від 04.11.2010, з підстав невиконання відповідачем якого заявлено позов у даній справі.

Таким чином, беручи до уваги те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а також враховуючи те, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про відсутність правових підстав для стягнення нарахованих позивачем за недійсним договором б/н від 04.11.2010 процентів за користування коштами, що, в свою чергу, зумовлює необхідність відмови у задоволенні позову.

При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ", наполягаючи в апеляційній скарзі на помилковості врахування місцевим господарським судом встановленої чинним судовим рішенням недійсності договору б/н від 04.11.2010, на підставі якого заявлено позовні вимоги у даній справі, фактично неправомірно ставить під сумнів рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2021 у справі №910/13106/20, законність та обґрунтованість якого підтверджена Верховним Судом за результатами його касаційного перегляду.

Стосовно тверджень скаржника про наявність у нього сумнівів щодо правильності висновків експертиз, проведених під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

З огляду на спірні обставини друкування та підписання договору б/н від 04.11.2010 та встановленні експертизами відмінності аркушів цього договору, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що саме позивач не надав згоду на пошкодження зазначеного договору, що, в свою чергу, унеможливило проведення додаткових експертиз відносно автентичності підпису директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "МРІЯ", автентичності печатки товариства відповідача та давності їх нанесення на договір, наявності ознак накладення друкованого тексту на виконані підпис та печатку.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 103 Господарського процесуального кодексу України якщо експертне дослідження пов`язане з повним або частковим знищенням об`єкта експертизи або зміною його властивостей: призначений судом експерт має одержати на його проведення відповідний дозвіл суду, який оформляється ухвалою; залучений учасником справи експерт має повідомити відповідного учасника справи про наслідки проведення експертного дослідження, передбачені цим Кодексом, та одержати у такого учасника письмовий дозвіл на його проведення.

З матеріалів справи вбачається, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" в судовому засіданні у даній справі, яке було проведено судом першої інстанції 22.07.2019, надав заперечення щодо клопотання експерта про використання спеціальних (фізичних, фізико-хімічних та ін.) методів дослідження, які можуть призвести до часткового пошкодження та зміни об`єктів дослідження, а саме: оригіналу договору б/н від 04.11.2010.

За таких обставин, ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.07.2019 у справі №916/1397/18 у задоволенні клопотання експерта про надання дозволу на використання спеціальних (фізичних, фізико-хімічних та ін.) методів дослідження, які можуть призвести до часткового пошкодження та зміни об`єктів дослідження, було відмовлено у зв`язку з незгодою позивача.

В свою чергу, з огляду на те, що від суду не надійшла згода на використання спеціальних методів дослідження, які можуть призвести до часткового пошкодження та зміни об`єктів дослідження, відповідне експертне дослідження проведено не було.

За умовами частини четвертої статті 102 Господарського процесуального кодексу України у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

Отже, за наявності зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" перешкоджання проведенню додаткової судової експертизи та, беручи до уваги те, що дійсні обставини оформлення та підписання договору б/н від 04.11.2010 мають істотне значення для розгляду даної справи, оскільки від дійсності договору безпосередньо залежить можливість стягнення проведених на його підставі нарахувань, місцевий господарський суд мав підстави для застосування положень частини четвертої статті 102 Господарського процесуального кодексу України в питанні встановлення обставин нанесення друкованого тексту, підпису та печатки на восьмому аркуші договору, а не для сумнівів в правильності висновків попередніх експертиз, як безпідставно вважає скаржник.

Водночас суд апеляційної інстанції вбачає, що будь-яких інших доводів, крім посилань на відсутність преюдиційних обставин, та наявність сумнівів апелянта щодо правильності висновків експертиз, проведених під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, в апеляційній скарзі Товариством з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" не зазначено.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи скаржника не спростовують висновків місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 18.08.2022 у справі №916/1397/18 без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ВДС ІНВЕСТ".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.12.2022.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук