ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Справа № 903/644/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Веремчук В.В.

від відповідача: Козак А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни

на рішення Господарського суду Волинської області, ухваленого 03.11.22р. суддею Гарбар І. О. у м.Луцьку

у справі № 903/644/22

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп"

до Фізична особа-підприємець Футала Валентина Володимирівна

про стягнення 819287,66грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" до Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни про стягнення 819287,66грн. задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" 819287,66грн. заборгованості зі сплати суборендної плати, комунальних та експлуаьтаційних витрат, авансових платежів, штрафу, а також 12289,31грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Футала Валентина Володимирівна звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- покликається на те, що повністю задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про підставність пред`явлених позовних вимог, неповно дослідив та неправильно оцінив подані сторонами і наявні у матеріалах справи письмові докази, чим порушив під час розгляду і вирішення справи норми матеріального і процесуального права;

- також, із прийнятим рішенням суду першої інстанції скаржник не згоден, вважає його таким, що постановлене з порушенням норм матеріального права статей 3, 6, 203, 626, 627, 628, 629, 638, 759, 762, 765, 774, 795 Цивільного кодексу України, статей 174, 180, 283 Господарського кодексу України, норм процесуального права, що виявилось у неповному з`ясуванні всіх обставин справи та перевірки їх наявними доказами, висновки суду не підтверджуються наявними у справі доказами і, навпаки, їм суперечать;

- стверджує, що судом першої інстанції неправильно установленні обставини відносин сторін за договором суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р. та двостороннє виконання/невиконання зобов`язань за ним, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, що наявні у матеріалах справи;

- покликається на те, що у матеріалах справи відсутній Акт приймання-передачі приміщення в суборенду, який би засвідчував фактичну передачу орендарем приміщення за договором в тимчасове платне строкове користування суборендареві, як цього вимагає ст.5 договору;

- вказує, що відповідач звертав особливу увагу суду і аналізувала зміст наданого позивачем і наявного у справі Акту приймання-передачі від 21.01.2022р., проте суд першої інстанції обмежився поясненнями позивача і дійшов помилкового висновку без перевірки його доказами про нібито наявність допущеної технічної помилки при складані даного документу. Стверджує, що такі висновку суду не підтверджуються матеріалами справи;

- констатує, що наявний у матеріалах справи Акт від 21.01.2022р. не є актом приймання-передачі приміщення в суборенду відповідачу та в силу п.9.5 договору не може бути підставою (початком відліку) нарахування суборендної плати, експлуатаційних витрат та комунальних послуг для відповідача;

- додає, що наявний у матеріалах справи Акт приймання-передачі приміщення був складений з метою допуску суборендаря у приміщення для проведення ним опоряджувальних робіт, що чітко регламентовано змістом самого Акту та положеннями ст.4 договору, які стало неможливо виконати через початок військової агресії росії проти України;

- зазначає, що в обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції помилково зазначив про наявність допущених технічних помилок при підготовці документів, і посилаючись на договір суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р. вказав про те, що договірні відносини між сторонами нібито не переривались, а відбулась формальна зміна договорів, хоча позивач сам зазначає і надає акт приймання-передачі (повернення) приміщення від 20.01.2022р. позивачу по закінченню строку дії попереднього договору суборенди, що засвідчує припинення вказаного договору суборенди;

- вважає, що у суду першої інстанції не було підстав стверджувати про наявність технічної помилки при складанні даного Акту, адже фактично у такому випадку технічною помилкою є весь Акт, оскільки його повний зміст однозначно стверджує про передання відповідачу приміщення для проведення опоряджувальних робіт і сторонами в категоричній формі застережена позиція, що він не має сили акту приймання-передачі приміщення в суборенду, як того вимагають пункти 2.1, 5.1 договору та ст.795 Цивільного кодексу України. Вважає, що такі твердження суду є помилковими, не підтверджуються і не ґрунтуються на матеріалах справи;

- зауважує, що договір суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р. і відносини сторін за ним є припиненими, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. Зазначає, що діючим є договір суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р., але в рамках нього позивач не виконав своїх зобов`язань по передачі приміщення в суборенду відповідачу, що в силу п.9.5 ст.9 договору позбавляє його можливості здійснювати нарахування суборендної плати і свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог;

- констатує, що суд першої інстанції не врахував те, що наявний у матеріалах справи Акт від 21.01.2022р. не є актом приймання-передачі приміщення в суборенду відповідачу, що визнано і не заперечується самим позивачем, що в силу п.9.5 договору не може бути підставою (початком відліку) нарахування суборендної плати, експлуатаційних витрат для відповідача і відповідно їх стягнення;

- вказує на те, що відсутність підписаного між сторонами Акту приймання-передачі приміщення в суборенду, в силу наведених положень законодавства, зокрема ст.795 ЦК України, та п.9.5 договору суборенди підтверджує відсутність підстав для нарахування і стягнення з відповідача суборендної плати та експлуатаційних витрат на користь позивача, що з огляду на здійсненні відповідачем комунальні платежі на користь позивача є підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на відсутність фактичного передання спірного приміщення в суборенду і користування ним відповідачем, про що описано вище, безпідставним є нарахування і стягнення судом авансових платежів з відповідача у сумі 178817,90грн.;

- стверджує, що судом першої інстанції неправомірно задоволені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 151435,57грн. штрафу за несвоєчасну сплату суборендної плати, які з огляду на невиконані позивачем зобов`язання по переданню приміщення в суборенду є необґрунтованими та безпідставними так як немає основного зобов`язання зі сплати суборендної плати;

- додає, що судом не враховано наявність та існування обставин непереборної сили (форс-мажору), зумовленими війною російської федерації проти України, включно із їх впливом на життя і діяльність відповідачки. Вказує, що обставини війни негативно відбиваються на діяльності відповідача, вплинули на її платоспроможність так само, як і на всіх інших суб`єктів господарювання. Зазначає, що навіть за відсутності доказів передачі відповідачу в суборенду приміщення, відповідно відсутність факту користування ним на умовах суборенди та у зв`язку із цим відсутності основного зобов`язання за договором, а також існування обставин війни, суд безпідставно присуджує до стягнення з відповідача штрафних санкцій.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/644/22/6324/22 від 24.11.2022р. матеріали справи №903/644/22 витребувано з Господарського суду Волинської області.

02.12.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №903/644/22.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 05.12.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни на рішення Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 та призначено справу №903/644/22 до розгляду на 20.12.2022р. об 15:20год., тощо.

12.12.2022р. на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/644/22, забезпечення проведення якої просить у Господарському суді Волинської області.

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022р. задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/644/22 та забезпечення проведення якої доручено у Господарському суді Волинської області.

15.12.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду та через систему "Електронний суд" від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" - адвоката Веремчука Володимира Валентиновича надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/644/22 поза приміщенням суду. В даній заяві заявник просить забезпечити представнику ТОВ "Порт Сіті Груп" можливість проведення судового засідання по справі №903/644/22, призначеного 20.12.2022р. об 15:20год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 19.12.2022р. задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" - адвоката Веремчука Володимира Валентиновича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/644/22 поза приміщенням суду та забезпечено представнику ТОВ "Порт Сіті Груп" - адвокату Веремчуку В.В. участь в судовому засіданні у справі №903/644/22, призначеному на 20.12.2022р. об 15:20год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

19.12.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" надійшов письмовий відзив від 15.12.2022р. на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 20.12.2022р. представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 20.12.2022р. заперечив проти її доводів, вважаючи їх безпідставною та необґрунтованою. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняття оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, 21.02.2019р. між ТОВ "Порт Сіті Груп" та ФОП Футала В.В. укладено договір суборенди №Д-320,321.

Згідно ст.4 зазначеного договору регламентовано порядок та строки виконання опоряджувальних робіт.

22.04.2019р. між сторонами підписано Акт прийому-передачі приміщення для проведення опоряджувальних робіт.

14.05.2019р. між сторонами підписано Акт прийому-передачі приміщення в суборенду.

Відповідно до п.7.1 договору суборенди №Д-320,321 віл 21.02.2019р. строк його дії починає обчислюватися з дати підписання договору, становить 2 роки та 11 місяців і закінчується 20 січня 2022 року - підписанням Акту приймання-передачі (повернення) приміщення з суборенди.

20.01.2022р. сторонами підписано Акт прийому-передачі (повернення) приміщення з суборенди згідно договору суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р..

Також, після закінчення строку договору суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р., 21.01.2022р. між ТОВ "Порт Сіті Груп" (орендар) та ФОП Футала В.В. (суборендар) укладено договір суборенди №Д-320, 321 (далі - договір), згідно п.2.1 якого, орендар зобов`язується передати суборендарю в тимчасове платне користування приміщення в будівлі торгового центру, а суборендар зобов`язується прийняти, оплатити користування і повернути приміщення орендарю на умовах визначених цим договором.

Пунктом 4.9 договору, сторони встановили, що передача приміщення суборендарю для проведення опоряджувальних робіт оформлюється Актом приймання-передачі для проведення опоряджувальних робіт. Строк виконання опоряджувальних робіт починається з дати підписання Акту приймання-передачі для проведення опоряджувальних робіт .

Комунальні платежі починають нараховуватися з дати підписання сторонами акту приймання - передачі для проведення опоряджувальних робіт, та оплачуються суборендарем згідно виставлених орендарем рахунків.

У відповідності до п.п.5.1 - 5.1.1 договору, орендар зобов`язаний передати приміщення суборендареві, а суборендар зобов`язаний прийняти приміщення в суборенду в день підписання акту приймання-передачі приміщення в суборенду, який підписується уповноваженими представниками сторін. Орендар має право не передавати приміщення суборендареві до моменту повного виконання суборендарем опоряджувальних робіт у приміщенні.

Строк дії договору починає обчислюватися з дати підписання договору становить 2 роки 11 місяців і закінчується "20" грудня 2024 року - підписанням Акту приймання-передачі (повернення ) приміщення з суборенди. З моменту укладення цього договору все попереднє листування, договорі про намір і переговори між сторонами по питаннях, що стосується умов цього договору, втрачають силу (п.п.7.1-7.2 договору).

Згідно п.9.1 договору, суборендар зобов`язаний сплачувати суборендну плату за користування приміщенням в розмірах і в терміни, визначені цим договором.

Пунктом 9.2.2 договору була визначена суборендна ставка у розмірі 337,44грн. з ПДВ. за 1кв.м щомісячно, що еквівалентно 12,00 дол. США.

У відповідності до п.9.3 договору, суборендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансом, не пізніше 20-го числа місяця, що передує звітному.

Відповідно до п.9.5 договору, нарахування суборендної плати починається з дня підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення в суборенду і закінчується в день підписання Акту повернення приміщення з суборенди, відповідно до п.31.2 ст.31 цього договору.

Згідно п.9.6 договору протягом п`яти банківських днів з дати підписання договору суборендар зобов`язаний сплатити орендареві авансові платежі за передостанній місяць суборенди в сумі 89 408,95грн. з ПДВ та останній місяць суборенди в сумі 89408,95грн. з ПДВ.

Відповідно до п.9.7 договору, в разі, якщо фактично нарахований розмір суборендної плати за останній місяць строку договору перевищуватиме суму авансового платежу, суборендар повинен сплатити частину суборендної плати, якої не вистачає, в загальному порядку та в строки, передбачені цим договором для оплати суборендної плати за відповідний місяць строку договору.

Пунктом 9.8 договору передбачено, що авансовий платіж є одночасно забезпеченням виконання суборендарем зобов`язань, що виникають з цього договору, а саме з суми авансового платежу орендар має право зарахувати, утримати суми грошових вимог до суборендаря, зокрема: по оплаті несплаченої суборендарем суборендної плати. Експлуатаційних витрат, несплачених штрафів і пені, неустойки; сум, необхідних для усунення пошкоджень приміщення або системи забезпечення, заподіяних з вини суборендаря; інших дійсних вимог.

Підпунктом 9.8.1 п.9.8 ст.9 договору встановлено, що при належному виконанні суборендарем своїх зобов`язань по договору, авансові платежі зараховуються в якості суборендної плати та інших платежів, передбачених даним договором за відповідні місяці суборенди. В разі дострокового розірвання в односторонньому порядку цього договору з ініціативи суборендаря на підставі п.30.5 договору, а також в разі дострокового розірвання цього договору в односторонньому порядку з ініціативи орендаря у зв`язку з неналежним виконанням суборендарем своїх зобов`язань по договору. Авансові платежі в рахунок оплати суборенди за відповідні місяці строку договору не зараховуються. Суборендареві не повертаються та залишаються в орендаря в якості неустойки за дострокове розірвання (припинення) дії договору.

Також, окрім суборендної ставки договором також передбачено обов`язок суборендаря сплачувати експлутаційні витрати (ст.10 договору) та комунальні послуги (п.п.10.4, 10.5 договору).

Відповідно до п.10.4 договору, компенсація комунальних платежів та експлуатаційних витрат за календарний місяць здійснюється шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України на поточний банківський рахунок орендаря протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати виставлення орендарем рахунку.

Згідно п.11.4 договору, якщо суми коштів отриманої орендарем від суборендаря за цим договором, буде недостатньо для покриття усіх грошових зобов`язань суборендаря перед орендарем, така сума, незалежно від вказаного суборендарем призначення платежу автоматично (без повідомлень орендарем суборендаря) зараховується в рахунок погашення зобов`язань суборендаря перед орендарем в наступній послідовності:

11.4.1. Відшкодування будь-яких збитків, понесених орендарем з вини суборендаря в ході виконання цього договору, зокрема, пов`язаних з отриманням виконання за цим договором;

11.4.2. Компенсація будь-яких пошкоджень торгового центру, заподіяних з вини суборендаря;

11.4.3. Будь-які види неустойки, штрафних санкцій, якщо вони передбачені цим договором або законодавством України:

11.4.4. Експлуатаційні витрати, компенсація комунальних послуг:

11.4.5. Прострочена суборендна плата;

11.4.6. Суборендна плата.

Відповідно до п.21.2 договору, у разі прострочення суборендарем виконання зобов`язань по сплаті одного з платежів передбачених цим договором, більш ніж на десять календарних днів, суборендар зобов`язаний у кожному такому випадку сплатити орендареві штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків суборендної плати за місяць в якому трапилось таке порушення.

Згідно п.25.1 договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі, якщо таке невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин.

У відповідності до п.25.3 договору, сторона, що потрапила під дію форс-мажорних обставин, протягом 3 (трьох) днів повідомляє іншу сторону письмово про початок і можливий строк припинення дії таких обставин.

Відповідно до п.25.4 договору, підтвердженням дії Форс-мажорних обставин є відповідна довідка Торгово-промислової палати України.

Також, п.31.1 договору, сторони визначили, що після закінчення строку договору, а також у разі розірвання, припинення (крім випадків передбаченого п.п.30.5, 30.6 даного договору), визнання недійсним цього договору, суборендар зобов`язаний звільнити приміщення від будь-якого майна (в т.ч. відокремлюваних поліпшень) і повернути приміщення орендареві протягом 5 (п`яти) днів з дня настання однієї із згаданих в цьому пункті обставин. Зазначений в цьому пункті п`ятиденний строк надається суборендареві виключно для звільнення приміщення, і не може бути використаний для проведення будь-якої підприємницької діяльності в приміщенні.

Повернення приміщення суборендарем і прийняття його орендарем здійснюється на підставі Акта приймання-передачі приміщення з суборенди, який підписується сторонами. Суборендар зобов`язаний повернути приміщення орендареві в стані з урахуванням його нормального зносу, що забезпечує можливість його подальшого використання (п.31.2 договору).

Згідно п.35.1.2 договору, сторони домовились, що на виконання умов даного договору буде застосовуватись наступний вид електронних документів:

1. Рахунки;

2. Акти здачі-прийняття робіт;

3. Акти звірки взаєморозрахунків;

4. Видаткова накладна.

Відповідно до п.35.6 договору, суборендар зобов`язаний не пізніше ніж за 3 (три) робочих дні повідомляти на електронну пошту про неможливість подальшого використання системи для обміну Е-документами, програмами, тощо у разі настання такого випадку.

Пунктом 35.8 договору визначено, що підписуючи цей договір суборендар підтверджує, що зареєстрований в системі електронного документообігу "М.Е.Dос" та згодний з відправкою йому документів зазначених в п.35.1.2 цього договору в електронному вигляді з електронно-цифровим підписом засобами системи електронного документообігу в системі "М.Е.Dос".

21.01.2022р. між орендарем (позивач) та суборендарем (відповідач) підписано акт прийому-передачі приміщення в суборенду, згідно до п.1 якого, орендар передав, а суборендар прийняв приміщення загальною площею 192,65кв.м. для проведення опоряджувальних робіт, яке знаходиться па третьому поверсі (секція Д-320.321) в будівлі Торгового Розважального Центру "Порт Сіті", що розташований за адресою м.Луцьк, вул.Сухомлинського.

Приміщення, яке надається суборендарю не має недоліків, що можуть перешкоджати його ефективному використанню за призначенням та передається у наступному технічному стані:

1) Основа підлоги: бетонна, покрита керамічною плиткою;

2) Стіни: готові до індивідуальної обробки: а) г/к панелі шви закладені б) цегляні (бетонні) оштукатурені;

3) Стеля: перекриття без підшивки та розведеними системами пожежогасіння, вентиляції та кондиціювання;

4) Електропостачання: розподільчий щит, вузол обліку, комутаційна система;

5) Вентиляція та кондиціювання: надано фанкойли та пульти керування до них;

6) Вода та каналізація: надана точка доступу;

7) Телефон, Інтернет: надано точку підключення.

Пунктом 4 вищезазначеного акта визначено, що приміщення передається на виконання умов договору суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р. з метою допуску суборендаря у приміщення для проведення ним опоряджувальних робіт.

При цьому, в пункті 5 акту міститься застереження обох сторін:

"Даний акт не має сили акту прийому-передачі приміщення в суборенду для комерційного використання з метою, передбаченою договором суборенди".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надсилав на електронну адресу відповідача рахунки-фактури за січень, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2022р. та акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30.04.2022р., від 31.03.2022р., 31.05.2022р., від 31.03.2022р., від 30.06.2022р., від 31.07.2022р..

Відповідач частково здійснив платежі, вказавши призначення платежу, а саме:

1. Платіжне доручення №703 від 21.02.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за січень 2022 року згідно рахунку № 5339) .

2. Платіжне доручення №704 від 21.02.2022р. (призначення платежу - оплата суборенди за січень 2022 року згідно рахунку №5158 від 18.01.2022р.).

3. Платіжне доручення №@2PL156025 від 13.04.2022р. (призначення платежу оплата суборенди за травень 2022 року згідно рахунку №УТППСГ7005 від 01.04.2022р).

4. Платіжне доручення №@2PL255653 від 13.04.2022р. (призначення платежу - оплата суборенди за лютий 2022 року згідно рахунку № УТППСГ07005).

5. Платіжне доручення №733 від 21.06.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за травень 2022 року згідно рахунку №8179 від 31.05.2022р.).

6. Платіжне доручення №734 від 23.06.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за травень 2022 року згідно рахунку №8179 від 31.05.2022р.).

За вказаних обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни про стягнення 819287,66грн., в т.ч.: 677785,09грн. основного боргу та 151435,57грн. штрафу.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" посилається на не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р..

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 30.08.2022р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Сіті Груп" до Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни про стягнення 819287,66грн. залишено без руху. Позивачу не пізніше 10-ти календарних днів з дня вручення ухвали усунути недоліки позовної заяви та подати суду: докази направлення на юридичну адресу відповідача копії позовної заяви і доданих до неї документів.

02.09.2022р. ТОВ "Порт Сіті Груп" подано до Господарського суду Волинської області клопотання про усунення недоліків, яким долучив докази направлення на юридичну адресу відповідача копії позовної заяви і доданих до неї документів та копію ордера про надання правової (юридичної) допомоги та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 05.09.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №903/644/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

22.08.2022р. відповідачем подано до Господарського суду Волинської області заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки на переконання відповідача розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження унеможливить встановлення всіх обставин справи та зібрання необхідних доказів. Вказує, що ціна позову перевищує суму 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і відповідно така справа не може вважатися малозначною.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 22.09.2022р. відмовлено в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

27.09.2022р. відповідачем подано до Господарського суду Волинської області відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки в матеріалах справи відсутній Акт приймання-передачі приміщення в суборенду, який би засвідчував фактичну передачу орендарем приміщення за договором в тимчасове платне строкове користування суборендареві, як цього вимагає ст.5 договору.

Оскільки, відповідачка не користується орендованим приміщенням, яке їй не було передано позивачем в суборенду, про що говорилось у пункті 1 цього відзиву, і станом на сьогоднішній день доступ до нього взагалі обмежений позивачем, то й як наслідок немає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення нарахованих позивачем авансових платежів у сумі 178817,90грн. Стягнення штрафних санкцій в умовах війни є безпідставним.

Зазначає, що надані позивачем до матеріалів справи рахунки та акти відповідач не отримувала і про їх існування їй було невідомо, а тому ніяк на них не реагувала. Відповідачу також невідома електронна адреса @mayak.in.ua, яка вказана у звіті про відправку електронних документів. Ця адреса не зазначена у договорі як адреса, на яку мали направлятися електронні документи, а також ця адреса невідома самому позивачу згідно змісту його позовної заяви.

Також, у наданих квитанціях про відправку документів в графі одержувач і відправник міститься один і той же код "": документи за квітень, травень відправлені лише в кінці липня чи в серпні, а також немає відомостей про підписання позивачем цих документів саме кваліфікованим електронним підписом, як того вимагає ст.35 договору.

05.10.2022р. позивачем надіслано до Господарського суду Волинської області відповідь на відзив, в якій вказав, що 21.02.2019р. між ТОВ "Порт Сіті Груп" та ФОП Футала В.В. укладено договір суборенди №Д-320.321. Згідно ст.4 зазначеного договору було чітко регламентовано порядок та строки виконання опоряджу вальних робіт. Крім того, 22.04.2019р. між сторонами підписано Акт прийому-передачі приміщення для проведення опоряджувальних робіт. 14.05.2019р. між сторонами було підписано Акт прийому-передачі приміщення в суборенду. Після закінчення строку договору, а саме 21.01.2022р. ТОВ "Порт Сіті Груп" та ФОП Футала В.В. уклали діючий станом на сьогодні договір № Д-320.321 від 21.01.2022р..

Вважає, що у зв`язку із тим, що фактично договірні відносини не переривались, а лише змінився договір суборенди, то відповідач фактично не переривав здійснення господарської діяльності, та не проводив будь-яких робіт у приміщенні. У акті прийому - передачі приміщення в суборенду фактично було допущено технічні помилки.

Водночас, відповідач здійснювала комерційну діяльність та частково оплачувала суборендну плату та інші платежі.

Стосовно позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, вказує, що само по собі введення воєнного стану в країні не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні ч.6 ст.762 ЦК України. Вважає, що позивач правомірно нарахував штраф в розмірі 151435,57грн..

Відносно електронного документообігу, вказує, що на виконання вимог договору позивачем належним чином оформлялись та відправлялись документи через електронну систему документообігу на зареєстрований акаунт та електронну адресу повідомлену відповідачем. Будь-яких заперечень чи зауважень з приводу отримання документів через систему електронного документообігу за весь час дії договорів №Д-320,321 від 21.02.2019р. та №Д-320.321 від 21.01.2022р. від відповідача не надходило.

Також, на підтвердження зазначеної інформації повідомляє, що по договору №Д-320.321 від 21.02.2019р. електронні документи надсилались аналогічно, та після цього рахунки були оплачені.

07.10.2022р. відповідачем подано до Господарського суду Волинської області заперечення на відповідь на відзив, в якому вказано, що сторонами не підписувався і у матеріалах справи відсутній Акт приймання-передачі приміщення в суборенду, який би засвідчував фактичну передачу орендарем (позивачем) приміщення за договором в тимчасове платне строкове користування суборендареві (відповідачу), як цього вимагає ст.5 договору.

Вказує, що договір суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р. і відносини сторін за ним є припиненими, що визнається позивачем. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості саме за договором суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р., а тому всі попередні відносини і договори, в тому числі договір суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р. із додатками до нього, не мають жодного відношення до предмету доказування і до відносин сторін за договором суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р.. Більше того, сторонами підписано Акт звірки взаємних розрахунків за договором №Д-320,321 від 21.02.2019р., яким підтверджено відсутність заборгованості за цим договором.

Вважає, що у відповідача існує переплата у здійсненні платежів на користь позивача, адже фактично він мав лише зобов`язання сплачувати комунальні платежі згідно з п.4.12 ст.4 договору.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов`язання, наведені в ст.179 ГК України, згідно з якою майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб`єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори. Укладення господарського договору є обов`язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов`язком для суб`єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов`язковості укладення договору для певних категорій суб`єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Зміст договору, що укладається на підставі державного замовлення, повинен відповідати цьому замовленню. Суб`єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв`язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб`єкти зобов`язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов`язкові умови таких договорів. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.2 ст.180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст.193, 202 ГК України, ст.ст.525, 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Суборенда - це передача орендованої нерухомості (майна) в оренду третій особі.

За договором суборенди орендар за згодою орендодавця передає на певний строк частину або все найняте ним приміщення у користування суборендарю.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2019р. між ТОВ "Порт Сіті Груп" та ФОП Футала В.В. укладено договір суборенди №Д-320,321.

22.04.2019р. між сторонами підписано Акт прийому- передачі приміщення для проведення опоряджувальних робіт.

14.05.2019р. між сторонами підписано Акт прийому-передачі приміщення в суборенду.

Відповідно до п.7.1 договору суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р. строк його дії починає обчислюватися з дати підписання договору, становить 2 роки та 11 місяців і закінчується 20 січня 2022 року - підписанням Акту приймання-передачі (повернення) приміщення з суборенди.

20.01.2022р. сторонами підписано акт прийому-передачі (повернення) приміщення з суборенди згідно договору суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р..

Також, після закінчення строку договору суборенди №Д-320,321 від 21.02.2019р., 21.01.2022р. між ТОВ "Порт Сіті Груп" (орендар) та ФОП Футала В.В. (суборендар) укладено договір суборенди №Д-320, 321 (договір), згідно п.2.1 якого, орендар зобов`язується передати суборендарю в тимчасове платне користування приміщення в будівлі торгового центру, а суборендар зобов`язується прийняти, оплатити користування і повернути приміщення орендарю на умовах визначених цим договором.

21.01.2022р. між орендарем (позивач) та суборендарем (відповідач) підписано акт прийому-передачі приміщення в суборенду, згідно до п.1 якого, орендар передав, а суборендар прийняв приміщення загальною площею 192,65кв.м. для проведення опоряджувальних робіт, яке знаходиться па третьому поверсі (секція Д-320.321) в будівлі Торгового Розважального Центру "Порт Сіті", що розташований за адресою м.Луцьк, вул.Сухомлинського.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач доводить ту обставину, що наявний у матеріалах справи Акт приймання-передачі приміщення складений з метою допуску суборендаря у приміщення для проведення ним опоряджувальних робіт, що чітко регламентовано змістом самого Акту та положеннями ст.4 договору, які стало неможливо виконати через початок військової агресії росії проти України.

Водночас, у зв`язку із тим, що фактично договірні відносини не переривались, а лише змінився договір суборенди, а тому відповідач фактично не переривав здійснення господарської діяльності, та не проводив будь-яких робіт у приміщенні.

При цьому судом встановлено, що у акті прийому-передачі приміщення в суборенду фактично було допущено технічні помилки.

Фактичність помилки підтверджує також Акт прийому-передачі (повернення) приміщення з суборенди згідно договору суборенди №Д-320.321 від 21.02.2019р., в якому зроблено аналогічні помилки, а саме в Акті прийому-передачі (повернення) приміщення з суборенди - зазначено, що воно передане орендарю ТОВ "Порт Сіті Груп" для проведення опоряджувальних робіт.

Також, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.08.2022р. у справі №916/546/21, вказала на те, що, залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як "акт приймання-передачі", може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.

Отже, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.

Враховуючи вище викладене та з огляду на різні обставини справ, суди доходять різних висновків щодо правової природи акта приймання-передачі. Такі висновки можуть відрізнятись один від одного, однак, зважаючи на різний контекст справ, у яких відповідні висновки зроблені, це не свідчить про їх суперечність один одному.

Водночас, судом встановлено, що позивач надсилав на електронну адресу відповідача рахунки-фактури за січень, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2022р. та акти здачі-приймання робіт (надання послуг) від 30.04.2022р., від 31.03.2022р., 31.05.2022р., від 31.03.2022р., від 30.06.2022р., від 31.07.2022р..

Відповідач частково здійснив платежі, вказавши призначення платежу, а саме:

1. Платіжне доручення №703 від 21.02.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за січень 2022 року згідно рахунку № 5339) .

2. Платіжне доручення №704 від 21.02.2022р. (призначення платежу - оплата суборенди за січень 2022 року згідно рахунку №5158 від 18.01.2022р.).

3. Платіжне доручення №@2PL156025 від 13.04.2022р. (призначення платежу оплата суборенди за травень 2022 року згідно рахунку №УТППСГ7005 від 01.04.2022р).

4. Платіжне доручення №@2PL255653 від 13.04.2022р. (призначення платежу - оплата суборенди за лютий 2022 року згідно рахунку № УТППСГ07005).

5. Платіжне доручення №733 від 21.06.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за травень 2022 року згідно рахунку №8179 від 31.05.2022р.).

6. Платіжне доручення №734 від 23.06.2022р. (призначення платежу - оплата експлуатаційних витрат за травень 2022 року згідно рахунку №8179 від 31.05.2022р.).

Також, судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018р. у справі №922/4099/17, від 09.11.2018р. у справі №911/3685/17, від 30.01.2019р. у справі №905/2324/17, від 08.05.2019р. у справі №910/9078/18, від 21.05.2019р. у справі №904/6726/17, від 05.06.2019р. у справі №905/1562/18, від 10.06.2019р. у справі №911/935/18 та від 11.06.2019р. у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

З огляду на зазначене, покликання відповідача на те, що їй не було відомо про існування рахунків, актів та вона їх не отримувала є безпідставними, оскільки відповідач здійснювала оплати по договору із зазначенням конкретних рахунків в призначенням платежу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку позивача суборендна плата за користування приміщенням за період квітня - липень 2022 року становить 232449,92грн..

Враховуючи умови договору, строк оплати за суборенду не залежить від факту підписання чи не підписання актів.

У відповідності до розрахунку позивача позивач за період березень - липень 2022 нарахував відповідачу 256584,27грн. експлуатаційних витрат та комунальних платежів.

Водночас відповідних доказів на спростування суми заборгованості за договором суборенди відповідачем до матеріалів справи не надано.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача суборендної плати, експлуатаційних витрат та комунальних платежів в розмірі 489034,19грн. підлягають до задоволення.

Стосовно авансових платежів в розмірі 178817,90грн. (за останній та передостанній місяці), слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.1 договору, авансовий платіж - це сума, що підлягає сплаті суборендарем в рахунок оплати суборендної плати та всіх інших платежів, передбачених договором, за визначену ст.9 договору кількість останніх місяців строку договору. Авансовий платежем також забезпечується виконання суборендарем зобов`язань, що виникають з договору в порядку визначеному договором.

У відповідності до п.9.6 ст.9 договору, протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати підписання цього договору суборендар зобов`язаний сплатити орендареві авансові платежі за передостанній місяць суборенди в сумі 89408,95грн. (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста вісім грн. 95коп.) з ПДВ та останній місяць суборенди в сумі 89408,95грн. (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста віт грн. 95коп.) з ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи, договір суборенди №320,321 підписаний сторонами 21.01.2022р., а тому у відповідності п.9.6 договору, відповідач мав сплатити орендареві авансові платежі протягом п`яти банківських днів, а саме до 28.01.2022р. (оскільки 22.01.2022-23.01.2022 - вихідні дні).

Також, як встановлено судом, що в даному випадку відносини між ТОВ "Порт Сіті Груп" та ФОП Футали В.В. носять договірний характер, укладений між ними договір №320,321 від 21.01.2022р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, договірними сторонами розірваний не був, є підставою для виникнення у сторін за цим договором правовідносин відповідно до ст.ст.173, 174 ГК (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення 178817,90грн. є підставними та підлягають до задоволення.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 151435,57грн. штрафу.

За приписами ст.ст.546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 ГК України передбачено обов`язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Водночас штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно п.21.2 договору, у разі прострочення суборендарем виконання зобов`язань по сплаті одного з платежів передбачених цим договором, більш ніж на десять календарних днів суборендар зобов`язаний у кожному такому випадку сплатити орендареві штраф у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків суборендної плати за місяць в якому трапилось таке порушення.

За обгрунтвуаннями позивача вбачається, що відповідач прострочив виконання зобов`язань по сплаті платежів, передбачених договором, у зв`язку з чим у відповідності до п.21.2 договору відповідачу нараховано штраф у загальному розмір 151435,57грн., за наступним розрахунком:

За квітень 2022 року - 33 815,74грн. = 67631,47грн. (суборендна плата за квітень 2022 року)/2.

За травень 2022 року - 29 404,99грн. = 58809,97грн. (суборендна плата за травень 2022 року)/2.

За червень 2022 року - 29 404,99грн. = 58809,97грн. (суборендна плата за червень 2022 року)/2.

За липень 2022 року - 29 404,99грн. = 58809,97грн. (суборендна плата за липень 2022 року)/2.

За серпень 2022 року - 29 404,99грн. = 58809,97грн. (суборендна плата за серпень 2022 року)/2.

Водночас, відповідач вказує на те, що позивачем не враховано наявність та існування обставин непереборної сили (форс-мажору), зумовлених війною російської федерації проти України.

24.02.2022р. відбувся збройний напад та почалася повномасштабна війна росії проти України, що триває по сьогоднішній день. На підставі цього із 05 години 30 хвилини 24.02.2022р. на території України було введено воєнний стан, відповідно до Указу Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який неодноразово продовжувався і станом на сьогодні вже продовжений до 21.11.2022р. включно.

Водночас, наголошує, що Торгово-промислова палата України в листі №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022р. підтвердила, що обставини військової агресії російської федерації проти України з 24.02.2022р. до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання відповідно якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Відповідно до п.25.1 ст.25 договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі, якщо таке невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин.

Пунктом 25.2 договору, форс-мажорними обставинами згідно цього договору вважаються стихійні лиха, війни, озброєні конфлікти, епідемії, рішення органів влади, та інші обставини, настання та дія яких знаходиться поза контролем сторони.

У відповідності до ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За приписами ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина 1); форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо (частина 2).

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, що на офіційному сайті ТПП України розміщено таку інформацію:

- ТПП України враховуючи надзвичайно складну ситуацію, з якою зіткнулась наша країна, ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили);

- з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті ТПП України розміщено 28.02.2022р. загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Наведене надасть можливість за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується;

- даний лист особа, яка порушує свої зобов`язання, у зв`язку із обставинами, пов`язаними із військовою агресією російської федерації проти України, в період дії введеного воєнного стану, має право долучати до свого повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання зобов`язань за умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів у встановлений термін для можливості обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом;

- при цьому, у разі необхідності, сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, також має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) дотримуючись порядку, встановленого Регламентом, https://ucci.org.ua/dokumienti-dlia-zavantazhiennia за кожним зобов`язанням окремо.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду №904/3886/21 від 25.01.2022р., №917/1053/18 від 16.07.2019р., №913/20/21 від 09.11.2021р..

Водночас, лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання сторонами свого обов`язку.

Таким чином, слід відмітити, що одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Саме по собі введення воєнного стану в країні не свідчить про принципову неможливість використання відповідачем орендованого майна у розумінні ч.6 ст.762 ЦК України.

При цьому, існування листа ТПП від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 не є звільненням від виконання зобов`язань за договором (сплати штрафних санкцій) під час воєнного стану. Втім, це може бути підставою від звільнення, якщо сторона за договором доведе, що внаслідок агресії сусідньої держави неможливо було виконати свої зобов`язання.

Також, не є достатнім формальне посилання на лист ТПП, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022р. у справі № 922/854/21.).

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними покликання відповідача на надану ним довідку про форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили).

Поряд із зазначеним, твердження відповідача про те, що відповідач не користувався приміщенням не підтверджена допустимими доказами та не спростовує того факту, що орендоване приміщення використовувалося відповідачем.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду, що вимоги позивача про стягнення 151435,57грн. штрафу, нарахованого за квітень - серпень 2022 року є підставними та підлягають до задоволення.

Водночас, судом не беруться до уваги доводи відповідача про те, що остання не отримувала будь-яких документів через електронну систему документообігу, з огляду на наступне.

Статтею 35 договору врегульовано відносини між сторонами щодо електронного документообігу.

Згідно п.35.1.2 сторони дійшли згоди, що на виконання умов даного договору буде застосовуватись наступний вид електронних документів:

1. Рахунки;

2. Акти здачі-прийняття робіт:

3. Акти звірки взаєморозрахунків:

4. Видаткова накладна.

Відповідно до п.35.6 договору, суборендар зобов`язаний не пізніше ніж за 3 (три) робочих дні повідомляти на електронну пошту про неможливість подальшого використання системи для обміну Е-документами, програмами, тощо у разі настання такого випадку.

Пунктом 35.8 договору визначено, що підписуючи цей договір суборендар підтверджує, що зареєстрований в системі електронного документообігу "М.Е.D.ос" та згодний з відправкою йому документів зазначених в п.35.1.2 цього договору в електронному вигляді з електронно-цифровим підписом засобами системи електронного документообігу в системі "М.Е.D.ос".

Як встановлено судом, що на виконання вимог договору позивачем належним чином оформлялись та відправлялись документи через електронну систему документообігу на зареєстрований акаунт та електронну адресу повідомлену відповідачем.

Будь яких заперечень чи зауважень з приводу отримання документів через систему електронного документообігу за весь час дії договорів №Д-320. 321 від 21.02.2019р. та №Д-320. 321 від 21.01.2022р. від відповідача не надходило.

Також, на підтвердження зазначеної інформації позивач повідомив, що по договору №Д-320,321 від 21.02.2019р. електронні документи надсилались аналогічно, та після цього рахунки були оплачені. На підтвердження надає копію рахунка-фактури №УТППСГ04413 від 01.12.2021р. з витягом з електронної системи документообігу який підтверджує, що між сторонами по договору суборенди №Д-320. 321 від 21.02.2019р. аналогічним чином здійснювались розрахунки.

Водночас, відповідач в платіжних дорученнях в призначенні платежу вказує номери рахунків згідно яких проводить оплату.

Згідно п.11.5 договору, орендар може виставляти рахунки суборендареві на платежі, що визначені умовами договору, однак не виставлення рахунку орендарем не позбавляє суборендаря від зобов`язання щодо сплати відповідних платежів у дати та відповідно до умов цього договору.

Отже, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача за договором суборенди №Д-320,321 від 21.01.2022р. підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає до задоволення в сумі 819287,66грн..

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Таким чином, враховуючи вище викладене в сукупності, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, рішення Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни - без задоволення.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Футали Валентини Володимирівни залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Волинської області від 03.11.2022р. у справі №903/644/22 - без змін.

2. Справу №903/644/22 повернути до Господарського суду Волинської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складений "21" грудня 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.