УХВАЛА

12 грудня 2022 року

м. Київ

cправа № 910/11215/20

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:

Вронської Г.О.

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансстроймеханізація"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Котков О.В.

від 21.07.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Сулім В.В., Майданевич А.Г., Пономаренко Є.Ю.

від 05.10.2022

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансстроймеханізація"

до Відкритого акціонерного товариства "Акелік Груп", що діє через представництво "Акелік Груп" ВАТ"

про стягнення 4 563 614,77 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансстроймеханізація" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Відкритого акціонерного товариства "Акелік Груп", що діє через представництво "Акелік Груп" ВАТ" (далі - Відповідач), про стягнення 4 563 614,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Відповідач не виконав зобов`язання щодо оплати вартості виконаних робіт за договором № АЛ/19/04/19-1 від 19.04.2020 (далі - Договір).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2020 позов задоволено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29.11.2021 скасовано судові рішення та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що судам необхідно дослідити і встановити чи були підстави у Відповідача відмовлятись від Договору; які з робіт, виконаних Позивачем за Договором, є передбаченими умовами Договору, а які є додатковими. Відтак, в залежності від цього судам необхідно вирішити питання щодо наявності у Відповідача обов`язку з оплати робіт, вказаних в актах.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 21.07.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022, відмовлено у задоволенні позову.

Суди виходили з того, що Позивач не має права вимагати від Відповідача плату за виконані додаткові роботи, а у Відповідача - відсутній обов`язок щодо оплати вказаних додаткових робіт, оскільки сторонами не погоджено обсяг та ціну вказаних в акті №4 та акті №5 додаткових робіт, не передбачених Договором. Крім того, передчасними є вимоги щодо стягнення вартості робіт стосовно актів №3, №6, оскільки Позивач не довів факт їх виконання.

18 листопада 2022 року Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022. До касаційної скарги Позивач додав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

30 листопада до Суду надійшли заперечення Відповідача проти відкриття касаційного провадження. Відповідач зазначив, що касаційна скарга подана без додержання вимог пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Крім того, Відповідач просить відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 293 ГПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування статей 837, 882 ЦК України у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Перевіривши матеріали касаційної скарги та розглянувши заперечення проти відкриття касаційного провадження, Суд встановив, що касаційна скарга не відповідає вимогам статті 290 ГПК України.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1,4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судового рішення Позивач визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України (пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України).

Визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, Позивач зазначив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 837, 882 ЦК України та не врахування висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.09.2019 у справі №921/254/18, від 21.08.2019 у справі №917/1489/18, від 18.07.2019 у справі №910/4691/18, від 24.10.2018 у справі №910/2184/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 844 ЦК України у зв`язку з неправильним визначенням причин виникнення необхідності у виконанні додаткових робіт.

Відповідно до абзацу 2 пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Суд зазначає, що у цьому випадку необхідно чітко вказати:

- норму права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд неправильно застосував в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні;

- навести висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду, зазначити дату її прийняття та номер справи;

- обґрунтувати подібність правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

Однак у касаційній скарзі Позивач, посилаючись на неправильне застосування судами статей 837, 882 ЦК України, не зазначив вищенаведеного. Також Позивач не зазначив вищенаведеного при посиланні на неправильне застосування судами статті 844 ЦК України. При цьому, Позивач не обґрунтував у чому конкретно полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій зазначених норм матеріального права.

Крім того, у касаційній скарзі Позивач посилається також на постанови Вищого господарського суду України щодо застосування статей 837, 882 ЦК України. Водночас Суд зазначає, що постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 236 ГПК України, за змістом якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду.

Визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 3 частини третьої статті 310 ГПК України, Позивач зазначив, що суди попередніх інстанції порушили приписи статей 74, 86, 236, 269, 316 ГПК України та не дослідили докази у справі стосовно причин, за яких виникла необхідність у виконанні додаткових робіт Позивачем та помилково визначили, що додаткові роботи виконувалися Позивачем з власної ініціативи у зв`язку з виявленням останнім неврахованих проектною документацією робіт. У касаційній скарзі Позивач також зазначив, що суди мали застосувати статтю 878 ЦК України.

Крім того, у касаційній скарзі Позивач зазначив про порушення судами попередніх інстанцій статей 13, 42, 118, 119, 207, 217, 218 ГПК України, приєднавши до матеріалів справи пояснення Відповідача від 20.07.2022. Зазначене призвело до того, що Позивач був позбавлений можливості ознайомитися із письмовими поясненнями Відповідача від 20.07.2022 та подати власні заперечення/пояснення щодо них.

Проте Позивач посилаючись на порушення норм процесуального права (статей 13, 42, 118, 119, 207, 217, 218 ГПК України), не обґрунтовує зазначене у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 287 ГПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Суд звертає увагу, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України відкриття касаційного провадження через недослідження зібраних у справі доказів можливе лише за умови наявності у касаційній скарзі інших обґрунтованих підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, Позивачу необхідно усунути недоліки поданої ним касаційної скарги шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

У зв`язку із залишенням касаційної скарги без руху, Суд не розглядає заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 174, 234, 287, 290, 292 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансстроймеханізація" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 у справі №910/11215/20 залишити без руху.

2. Надати Позивачу строк для усунення недоліків касаційної скарги, що не перевищує десять днів з дня вручення ухвали.

3. У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя-доповідач Г. Вронська