ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2022 р. Справа№ 911/3248/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 07.12.2022 у справі №911/3248/21 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»

на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022, повний текст якого складений 11.07.2022

у справі №911/3248/21 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України»

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про визнання правочину недійсним в частині, зобов`язання утриматись від вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 укладеного між сторонами договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 та зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що оспорювані пункти договору не відповідають нормативно-правовому акту, що регулює відносини між Украерорухом та авіаперевізниками, а саме пункту 6 GEN 4.2.4 регуляторної частини збірника аеронавігаційної інформації в редакції від 02.02.2017, так як пунктом 4.1 спірного договору передбачено нарахування пені в іншому розмірі, ніж це передбачено положеннями збірника, в порушення положень збірника, пунктом 4.3 спірного договору - нарахування інфляційних процентів та відсотків річних, пунктом 4.6 спірного договору - нарахування пені, інфляційних процентів та відсотків річних понад шестимісячний строк, а пункт 4.4 спірного договору визначає момент виникнення в останнього обов`язку зі сплати непередбачених положеннями збірника інфляційних процентів та відсотків річних, що є підставою для визнання вказаних пунктів недійсними на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- оскаржувані положення договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 значною мірою співпадають за змістом з положеннями ст. 625 ЦК України та розділом Збірника GEN 4.2.4, який є нормативним актом, яким регулюються відносини сторін, а відтак визнання недійними вказаних пунктів договору не призведе до захисту прав позивача адже відносини між сторонами, що не врегульовані спірним договором, будуть регулюватися вказаними нормами законодавства;

- дії позивача підпадають під дію принципу заборони суперечливої поведінки, так як позивач просить визнати недійсним положення договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, який був укладений за згодою сторін на підставі їх вільного волевиявлення і виконувався сторонами протягом тривалого періоду часу

- вимога позивача про зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації, є неналежним способом захисту, який не передбачено законом та який є абстрактним.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.07.2021 у справі №911/3248/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог про визнання недійними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав для визнання спірних пунктів договору недійсними в розумінні ч. 1 ст. 203 та ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, так як погодження сторонами вказаних пунктів на підставі вільного волевиявлення, відповідальності у вигляді сплати пені, інфляційних процентів та процентів річних за весь час прострочення, відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України, а також приписам ст. 625 ЦК України та ст. 231 ГК України, що своєю чергою не суперечить положенням збірника.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації суд першої інстанції, встановивши що вказаний спосіб захисту є належним, дійшов висновку про те, що, з огляду на спірні у даній справі правовідносини та суть спору, зазначена вимога є похідною та пов`язаною з вимогою про визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018, підстав для задоволення якої, не встановлено, а відтак, позивачем не доведено наявності підстав для зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум в розрізі заявлених предмету та підстав позову і обраного способу захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21, а позовну заяву - задовольнити повністю.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оспорюване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування згідно ч. 1 ст. 227 ГПК України.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2022, справу №911/3248/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Куксов В.В..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2022 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи №911/3248/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022, до надходження матеріалів справи №911/3248/21.

08.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21 залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження.

29.09.2022 від скаржника надійшла заява, в якій він просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду №09.1-08/3004/22 від 30.09.2022 був призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2022, справу №911/3248/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2022 продовжено строк для усунення Приватним акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» недоліків апеляційної скарги та надано йому строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору у розмірі 6 810,00 грн. та доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу (Державному підприємству обслуговування повітряного руху України).

28.10.2022 від представника скаржника до Північного апеляційного господарського суду засобами електронного зв`язку надійшла заява про усунення недоліків, до якої додані докази сплати судового збору у розмірі 6 810,00 грн. та докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу (Державному підприємству обслуговування повітряного руху України).

Аналогічна з змістом заява надійшла до суду засобами поштового зв`язку 02.11.2022.

В період з 26.10.2022 по 10.11.2022 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. перебували у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2022 задоволено заяву Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21, апелянту поновлено пропущений процесуальний строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 07.12.2022 о 10:15 год.

06.12.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач з посиланням на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції, просить залишити рішення суду першої інстанції - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Станом на 07.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причини неявки суду не

Під час розгляду справи позивач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

01.01.2018 позивач (замовник) та відповідач (виконавець) уклали договір про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 (далі Договір), відповідно до п. 1 якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (надалі - послуги з АНО).

Згідно з п. 4.1 Договору за будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру у строк до 30 календарних днів (включно), починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення. За кожен несплачений рахунок-фактури у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8 договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення.

У п. 3.8 Договору сторонами погоджено, що строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить десять робочих днів, починаючи від дня, наступного за днем отримання рахунку-фактури замовником. У разі отримання рахунка-фактури на оплату у неробочий день перебіг зазначеного строку починається з першого робочого дня.

Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання до 30 календарних днів (включно), зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 3 процента річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8. договору десятиденного строку. Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого п. 3.8 договору десятиденного строку (п. 4.3 Договору).

Згідно з п. 4.4 Договору обов`язок замовника щодо сплати пені, інфляційних процентів та десяти процентів річних виникає з наступного дня після спливу строку, в який має бути сплачено рахунок-фактуру.

Пеня за несвоєчасно сплачений рахунок-фактуру, а також встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та проценти річних від простроченої суми, зазначені у пунктах 4.1 та 4.3 відповідно, нараховується виконавцем замовнику за весь час прострочення, включаючи день зарахування коштів на поточний рахунок виконавця, навіть якщо остаточна оплата відбулася після закінчення строку дії договору (п. 4.6 Договору).

За змістом п. 7.1 Договору Договір набуває чинності з 01 січня 2018 року та діє по 31 грудня 2018 року, але у будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. У разі не укладення сторонами договору про надання послуг з АНО на строк після 31 грудня 2018 року, договір може діяти для сторін за умови письмової згоди на таке виконавця.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить визнати недійсними п.п. 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Договору зазначаючи про те, що вказані пункти договору не відповідають нормативно-правовому акту, що регулює відносини між Украерорухом та авіаперевізниками, а саме пункту 6 GEN 4.2.4 регуляторної частини збірника аеронавігаційної інформації в редакції від 02.02.2017, так як:

- пунктом 4.1 Договору передбачено нарахування пені в іншому розмірі, ніж це передбачено положеннями збірника;

- в порушення положень збірника пунктом 4.3 Договору передбачено нарахування інфляційних процентів та відсотків річних;

- пункт 4.4 Договору визначає момент виникнення в останнього обов`язку зі сплати непередбачених положеннями збірника інфляційних процентів та відсотків річних;

- пунктом 4.6. договору передбачено нарахування пені, інфляційних процентів та відсотків річних понад шестимісячний строк.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 36 Повітряного кодексу України аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі. Провайдер аеронавігаційного обслуговування за погодженням з уповноваженим органом з питань цивільної авіації може передавати на договірних засадах право щодо технічної експлуатації наземних засобів зв`язку, навігації та спостереження юридичним особам, сертифікованим відповідно до авіаційних правил України.

Порядок обслуговування аеронавігаційною інформацією/даними здійснюється згідно з авіаційними правилами України відповідно до стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації та вимог Євроконтролю.

Аеронавігаційна інформація публікується у вигляді об`єднаного пакета за формою, визначеною документами Міжнародної організації цивільної авіації та Євроконтролю, є доступною для всіх користувачів повітряного простору України та надається на платній основі (ч.ч. 1, 2 ст. 37 Повітряного кодексу України).

Згідно з пп. 3 п. 4 Розділу 3 Авіаційних правил, провайдер АНО повинен публікувати умови доступу щодо видів обслуговування та мати формальний консультаційний процес з користувачами на регулярній основі як мінімум один раз на рік, поєднуючи індивідуальний та колективний підхід.

Відповідно до Авіаційних правил, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Збірник - це санкціонована державою публікація, що містить довготермінову аеронавігаційну інформацію, яка видається у відповідності до вимог міжнародного законодавства. Збірник затверджується Державіаслужбою. Зміст Збірника складається з частин, розділів і підрозділів, які забезпечуються уніфікованими позначками для можливості його зберігання і пошуку стандартизованих електронних аеронавігаційних даних. Частина 1 Збірника «Загальні положення (GEN)» складається із 5 розділів і містить інформацію адміністративного та пояснювального характеру.

Збірник ведеться САІ, яка є повноважним органом з питань обслуговування аеронавігаційною інформацією в Україні. САІ входить до складу Украероруху та відповідає за збір та розповсюдження офіційної аеронавігаційної інформації, яка стосується всієї території й повітряного простору України, включаючи повітряний простір над районами відкритого моря й інші території - відповідно до регіональних угод. Завданням САІ є своєчасне забезпечення користувачів достовірною й точною інформацією, необхідною для підготовки і виконання польотів, з метою забезпечення необхідного рівня безпеки, регулярності й ефективності.

Збірник видається відповідно до положень ПК, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO («Політика ІСАО стосовно аеропортових зборів та зборів за аеронавігаційне обслуговування», Doc 9161 «Керівництво ICAO щодо економічних аспектів аеронавігаційного обслуговування»), а також документів Європейської організації з безпеки аеронавігації («Принципи визначення вартісної основи для маршрутних зборів та обчислення одиничних ставок», введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1209 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.01» та «Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати», введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 №1210 «Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.02»). Отже, міжнародними договорами передбачений спеціальний порядок розробки, погодження та оприлюднення Збірника.

Збірник оприлюднюється Украерорухом в електронній формі на сайті Украероруху українською та англійською мовами, доступ до тексту та його оновлень є платним.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, Збірник :

- видається відповідно до положень Повітряного кодексу України, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO, учасницею якої є Україна;

- затверджується Державіаслужбою (центральним органом виконавчої влади);

- не є документом суто технічного чи довідкового характеру, а містить певні правила поведінки, розраховані на довгострокове та неодноразове застосування заздалегідь невизначним колом осіб (тобто містить правові норми, спрямовані на регулювання відносин, що виникають при користуванні повітряним простором України);

- підлягає обов`язковій публікації в передбаченому міжнародними договорами та законом порядку - Збірник оприлюднюється українською та англійською мовами на сайті Служби аеронавігаційної інформації України, яка входить до складу Украероруху; тобто, будь-яка заінтересована особа може отримати доступ до тексту збірника за плату, встановлену відповідно до закону та міжнародних договорів;

- умови АНО, викладені у Збірнику, є обов`язковими для будь-яких авіаперевізників, які користуються повітряним простором України в силу положень законодавства України та міжнародних договорів.

З огляду на вказані обставини, Збірник (його регуляторна частина) є нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини Украероруху та всіх авіаперевізників, що користуються повітряним простором України.

Аналогічного висновку дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2021 у справи № 911/2532/18 за позовом Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Goiania Comercio E Servicos Internacionais LDA про визнання правочинів недійсними, зобов`язання утриматись від дій та визнання зобов`язання припиненим (предметом розгляду у вказані справі, серед іншого були вимоги про визнання недійними п.п. 4.1, 4.3 Договору - примітка суду).

Відповідно до GEN 4.2.4. збірника в редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин:

1) виставлення рахунків та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Украерорух) відповідно до законодавства України, норма ІСАО та правил Євроконтролю. Поданням заявки на виконання польотів в FIR (Flight Information Region - район польотної інформації) України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування, які діють в Україні. За польоти, які виконуються в FIR України з 01.08.2014, Украерорух виставляє рахунки та стягує плату за аеронавігаційне обслуговування з ACFT (Aircraft - повітряне судно) всіх авіакомпаній самостійно. Авіакомпанії, які виконують польоти в FIR України зобов`язані інформувати Украерорух про парк (реєстраційний номер, тип ACFT, MTOW);

2) ставки та порядок розрахунку плати встановлюються такими, які діяли на день виконання польоту;

3) дата, до якої має бути здійснена оплата, вказується в рахунку. Термін оплати: 30 (тридцять) календарних днів для нерезидентів України при оплаті в євро; 10 (десять) робочих днів для резидентів України при оплаті в національній валюті України;

4) термін письмового оскарження виставленого рахунку складає: 60 (шістдесят) днів з дня виставлення рахунку для нерезидентів України; 30 (тридцять) днів з дня виставлення рахунку для резидентів України;

5) будь-яка претензія користувача не дає йому права зменшувати суму відповідного рахунку без офіційної на те згоди Украероруху;

6) за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості. При розрахунках у національній валюті України пеня сплачується відповідно до діючого законодавства України;

7) до боржників, які не сплатили необхідну суму у встановлений термін, будуть вживатися заходи щодо відшкодування боргу включаючи призупинення аеронавігаційного обслуговування відповідно до законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом положень ч.ч. 1-3 ст. 6 ЦК України:

- сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства;

- сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами;

- сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

У ч. 4 ст. 179 ГК України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

За змістом ст. 633 ЦК України публічний договір визначено як договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При розгляді вищезгаданої справи № 911/2532/18 Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2021 надано правову оцінку Договору та встановлено, що Договір не може бути віднесений до категорії публічного договору та не є договором приєднання.

Вказане свідчить про те, що при укладенні Договору сторони мали можливість погоджувати на свій розсуд умови Договору, що не суперечать законодавству.

При цьому, системний аналіз вказаних вище норм законодавства свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору.

При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

- наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення;

- якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів;

- якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 530/1249/20.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17.

За змістом положень ч.ч. 4, 6 ст. 231 та ч. 6 ст. 232 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина 3 статті 6 ЦК України), зокрема мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17).

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати види відповідальності, їх кількість, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовуються такі санкції тощо.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оспорюваними пунктами Договору сторони передбачили відповідальність, яка наступає лише у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги, які своєю чергою значною мірою співпадають за змістом з положеннями як ст. 231 ГК України та ст. 625 ЦК України, так і положеннями розділу GEN 4.2.4 Збірника.

Слід зазначити і про те, що положення розділу GEN 4.2.4 Збірника не містять заборон щодо застосування певних видів відповідальності, яка наступає у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги, в той час як у розділі GEN 4.2.4 Збірника встановлено, що поданням заявки на виконання польотів в районі польотної інформації України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за АНО, які діють в Україні.

За обставин, що склались, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що п.п. 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Договору, що стосуються строків оплати, стягнення інфляційних втрат, відсотків річних та пені не суперечать положенням GEN 4.2.4 Збірника, які, в свою чергу, не суперечать законодавству України, адже аналогічні за змістом норми містяться в ст. 625 ЦК України та ст. 231 ГК України та саме вони застосовуватимуться до правовідносин між сторонами.

В свою чергу, дослідивши умови п. 4.6 Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказаний пункт договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням «до дати фактичного виконання», тощо, а відтак умову, передбачену п. 4.6 Договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 ГК України, що своєю чергою спростовує доводи позивача в цій частині.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити позивачу на наступному.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці». По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду у справах № 910/19179/17, № 914/2622/16, № 914/3593/15, № 237/142/16-ц, № 911/205/18).

Очевидно, що дії позивача, який 01.01.2018 уклав Договір та в подальшому приймав виконання відповідачем його умов, проте, допустивши порушення умов Договору, пред`являє позов про визнання тих недійсними саме тих пунктів Договору, які встановлюють відповідальність позивача, суперечить його попередній поведінці (укладенню договору, отриманню послуг інше) і є недобросовісним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 укладеного між сторонами договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування № 6/2-18 від 01.01.2018 недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації колегія суддів зазначає про таке.

Приписами ст. 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом.

Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав.

Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак: 1) реальність (загроза не має бути уявною); 2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною); 3) конкретність. Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки.

Захист права або законного інтересу може здійснюватися шляхом ухвалення судом рішення про примусове виконання певних дій або зобов`язання утримуватися від вчинення певних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц вказано, що ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права», але задоволення позову може бути спрямовано на усунення правової невизначеності у майбутньому. Якщо судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли в майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх, такий спосіб захисту є превентивним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведеним спростовуються доводи відповідача щодо неналежності обраного позивачем способу захисту в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника.

Водночас, так як позовні вимоги про зобов`язання відповідача утриматись від виставлення позивачу рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком визнання недійсними спірних пунктів Договору, то, за відсутності підстав для такого, також не можуть бути задоволені. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 у справі №911/3248/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №911/3248/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 07.12.2022.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала