РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022Справа № 910/19865/21
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Київського національниого лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц."

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг"

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Спортивний комплекс "Олімпія"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Представники:

від позивача: Бєлкін М.Л.

від відповідача: Семененко Є.М.

від третьої особи 1: не з`явився

від третьої особи 2: Ішутко С.Ю.

від третьої особи 3: не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський національний лінгвістичний університет звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є незаконним володільцем майна, що належить на праві власності позивачу, з огляду на що позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача гуртожиток (секція 6, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6.

03.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій позивач просив суд накласти арешт на нерухоме майно до вирішення спору по суті та набрання рішенням у даній справі законної сили, а саме: гуртожиток (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61, загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6; заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: гуртожиток (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61, загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2021 відмовлено Київському національному лінгвістичному університету у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору; заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову повернуто заявникові.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2021 позовну заяву залишено без руху.

21.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2021 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 01.02.2022; залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України.

31.01.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшло клопотання про надання додаткового строку для надання та направлення пояснень у справі.

У підготовче засідання 01.02.2022 прибули представники позивача, які подали клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення третій особі копії позовної заяви з додатками, представники інших учасників судової справи у підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні 01.02.2022 представники позивача підтримали клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб, яке було подано разом з позовною заявою.

Розглянувши в підготовчому засіданні клопотання позивача про залучення до участі у справі ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» та ТОВ «СК «Олімпія», суд прийшов до висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України, підготовче засідання проводиться за правилами, передбаченими статтями 196 - 205 цього Кодексу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цією главою. Суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 202 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 182 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2022 у справі № 910/19865/21 суд ухвалив: продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів; залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» (03191, місто Київ, вулиця Маршала Конєва, будинок 8, кабінет №71) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Спортивний комплекс «Олімпія» (03191, місто Київ, вулиця Конєва Маршала, будинок 8); підготовче засідання відкласти на 15.02.2022.

08.02.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про долучення доказів.

09.02.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи 1 надійшло клопотання по справі.

15.02.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 15.02.2022 прибув представник позивача, представники відповідача та третіх осіб в підготовче засідання не прибули.

За наслідками розгляду клопотання третьої особи 1 про відкладення підготовчого засідання, судом відмовлено в його задоволенні, оскільки, третьої особою не зазначено тих підстав та не надано відповідних доказів на їх підтвердження, наявність яких в силу приписів процесуального законодавства є підставами для відкладення розгляду справи.

Разом з тим, у підготовчому засіданні 15.02.2022 судом оголошено перерву до 01.03.2022.

Однак, статтею 1 Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", згідно п. 1 якого постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022 постановлено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Враховуючи викладене, засідання призначене на 01.03.2022 не відбулось.

З огляду на зазначене, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників судового процесу, суддів та працівників апарату суду, суд дійшов висновку про необхідність визначення іншої дати підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2022 суд ухвалив: підготовче засідання призначити на 13.05.2022.

У підготовче засідання 13.05.2022 представники сторін та третіх осіб не прибули.

У підготовчому засіданні оголошено перерву до 07.06.2022.

02.06.2022 електронною поштою до суду від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення.

02.06.2022 через відділ діловодства суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2022 суд ухвалив: відмовити у задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції, призначеному на 07.06.2022 у справі № 910/19865/21.

07.06.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи 2 надійшли письмові пояснення, у яких, зокрема, міститься клопотання про об`єднання справ № 910/19865/21 та № 910/19914/21 в одне провадження.

07.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення проти клопотання третьої особи 2 про об`єднання справ.

У підготовче засідання 07.06.2022 прибули представники позивача та третьої особи 2. Представники відповідача, третьої особи 1 та третьої особи 3 в підготовче засідання не прибули.

За наслідками розгляду клопотання третьої особи 2 про поновлення строку на подачу письмових пояснень, судом задоволено клопотання та без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про поновлення вказаного строку.

Щодо клопотання про об`єднання справ № 910/19865/21 та № 910/19914/21 в одне провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 173 Господарського процесуального кодексу України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами:

1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача;

2) одного й того самого позивача до різних відповідачів;

3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. Про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Однак, суд звертає увагу, що нормою ч. 2 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду, а не обов`язок, об`єднати в одне провадження декілька справ за клопотанням учасника справи за позовами.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Проте, виконання передбачених ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завдань щодо своєчасного вирішення судом спору та ефективного захисту порушених прав позивача буде значно ускладнено у разі об`єднання в одне провадження двох справ.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сумісний розгляд даних справ у разі їх об`єднання значно утруднить та сприятиме затягуванню учасниками судового процесу вирішення спору по суті.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні клопотання про об`єднання в одне провадження справ № 910/19865/21 та № 910/19914/21.

У підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 21.06.2022.

09.06.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення.

20.06.2022 електронною поштою до суду від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи 2.

21.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 21.06.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2, представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні судом оголошено перерву до 05.07.2022.

22.06.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

29.06.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

05.07.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про повернення відзиву без розгляду.

У підготовче засідання 05.07.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2, представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в підготовче засідання не прибули.

Розглянувши клопотання позивача про повернення відповідачу відзиву без розгляду, суд зазначає наступне.

Так, ухвалою суду від 24.12.2021 про відкриття провадження у справі № 910/19865/21 запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня одержання даної ухвали.

Зазначена ухвала була направлена відповідачу засобами поштового зв`язку (поштове відправлення № 144), однак, останнім отримана не була та повернулася до суду «за закінченням терміну зберігання», що вбачається з наявного в матеріалах справи поштового повернення.

Відтак, підстави для висновку про пропуск відповідачем строку на подачу відзиву відсутні.

Більше того, приписами ч. 2 ст. 118 ГПК України передбачено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, а не повертаються заявнику.

З огляду на викладене, суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про повернення відповідачу відзиву без розгляду.

З метою надання учасникам справи можливості ознайомитися з відповіддю на відзив, судом оголошено перерву в підготовчому засіданні до 12.07.2022.

12.07.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові заперечення.

У підготовче засідання 12.07.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2, представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в підготовче засідання не прибули.

У підготовчому засіданні 12.07.2022 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.08.2022.

10.08.2022 електронною поштою до суду від позивача надійшли письмові пояснення.

У судове засідання 16.08.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2. Представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в судове засідання не прибули.

У судовому засіданні оголошено перерву до 13.09.2022.

18.08.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

12.09.2022 електронною поштою до суду від позивача надійшли заява про проведення експертизи, клопотання про повернення на стадію підготовчого засідання та про поновлення процесуальних строків та заперечення на пояснення відповідача.

13.09.2022 електронною поштою до суду від позивача надійшли заяви щодо огляду доказів за їх місцезнаходженням та щодо огляду матеріалів справи № 910/2861/18, яка знаходиться в Господарському суді міста Києва.

У судове засідання 13.09.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2. Представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в судове засідання не прибули.

Розглянувши заяву позивача про огляд доказів за їх місцезнаходженням, у якому позивач просить суд здійснити огляд речового доказу, а саме гуртожитку (секція 6, літ. «А»), загальною площею 716 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 6 та заяву щодо огляду матеріалів справи № 910/2861/18, яка знаходиться у Господарському суді міста Києва, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частинами 1, 2 статті 81 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням (ч. 1 ст. 82 ГПК України).

Разом з тим, всупереч вищевказаним приписам законодавства позивачем подано заяви поза межами процесуальних строків та, зокрема, не зазначено, які саме обставини можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які ці докази можуть спростувати у співвідношенні до обставин, що підлягають з`ясуванню в межах даного судового спору.

У судовому засіданні оголошено перерву до 04.10.2022.

29.09.2022 через відділ діловодства суду від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення, у яких, зокрема, міститься клопотання про поновлення строку на подання доказів.

30.09.2022 електронною поштою до суду від позивача надійшла заява про долучення доказів.

У судове засідання 04.10.2022 прибули представники сторін. Представники третіх осіб у судове засідання не прибули.

Розглянувши заяву позивача про призначення експертизи, у якій позивач просить суд призначити судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз», на вирішення експертизи поставити наступне питання: «Які секції об`єкта «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, №7) (IV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)», місцезнаходження: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі м. Києва, розташовані на земельній ділянці (кадастровий номер :79:364:0038)?», суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Разом з тим, позивачем всупереч приписам ч. 1 ст. 99 ГПК України не обґрунтовано об`єктивної неможливості самостійно подати до суду експертний висновок у передбачені законодавством строки, зокрема, через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів, з огляду на що суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про призначення експертизи.

Щодо клопотання про повернення на стадію підготовчого засідання, суд зазначає, що у підготовчому засіданні 12.07.2022, у якому був присутній представник позивача, судом з`ясовувалося, чи всі необхідні дії, передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України, були вчинені у процесі підготовчого провадження у даній справі. Представник позивача зазначив про відсутність клопотань та не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, відтак, суд не вбачає підстав для повернення на стадію підготовчого засідання та відмовляє у задоволенні зазначеного клопотання.

У судовому засіданні 04.10.2022 судом оголошено перерву до 08.11.2022.

У судове засідання 08.11.2022 прибули представники сторін та третьої особи 2. Представники третьої особи 1 та третьої особи 3 у судове засідання не прибули.

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подачу доказів, яке міститься у письмових поясненнях, що 18.08.2022 надійшли через відділ діловодства суду; клопотання позивача про поновлення строку на подачу доказів, яке міститься у запереченнях на пояснення, що 12.09.2022 надійшли через відділ діловодства суду, а також клопотання про поновлення строку на подання доказів, що міститься в поясненнях третьої особи 1, які 29.09.2022 надійшли через відділ діловодства суду, суд зазначає наступне.

Частинами 1-4 статті 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Поряд з цим, частиною 1 статті 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з наведених обґрунтувань щодо подання доказів поза межами встановленого процесуальним законодавством строку, позивач, відповідач та третя особа 1 посилаються, зокрема, на позицію інших учасників справи та обставину подання ними тих чи інших доказів, однак, не зазначають в чому полягала саме об`єктивна неможливість подання доказів, що долучені до письмових пояснень відповідача, заперечень позивача на письмові пояснення відповідача та пояснень третьої особи 1, в передбачені законодавством строки та не надають доказів на підтвердження такої неможливості.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для визнання поважними причин пропуску процесуального строку, відтак, відмовляє у задоволенні клопотань Київського національного лінгвістичного університету, Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." та Міністерства освіти і науки України про поновлення строку на подання доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 суд ухвалив: у задоволенні клопотань Київського національного лінгвістичного університету, Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." та Міністерства освіти і науки України про поновлення строку на подання доказів - відмовити.

23.11.2022 та 29.11.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заяви про долучення доказів.

29.11.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Київську міську раду.

У судове засідання 29.11.2022 прибули представники позивача, відповідача та третьої особи 2. Представники третьої особи 1 та третьої особи 3 в судове засідання не прибули.

Представники відповідача та третьої особи 2 підтримали заяву про залучення до участі у справі третьої особи, представник позивача проти задоволення зазначеної заяви заперечив.

Так, щодо заяви відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Київської міської ради, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Статтею 118 ГПК України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом (ч. 2 ст. 207 ГПК України).

З огляду на вищезазначені норми чинного законодавства, враховуючи що заяву про залучення до участі у справі третьої особи подано відповідачем з пропуском строку, визначеного статтею 50 ГПК України та не вказано щодо наявності поважних причин, які об`єктивно унеможливили подання зазначеної заяви в підготовчому провадженні, у судовому засіданні 29.11.2022 судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про залишення заяви відповідача про залучення до участі у справі третьої особи без розгляду.

За змістом ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 29.11.2022, за відсутності представників третьої особи 1 та третьої особи 3, запобігаючи при цьому безпідставному затягуванню розгляду справи.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представники відповідача та третьої особи 2 проти задоволення позву заперечили.

У судовому засіданні 29.11.2022 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи 2 та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 380/1814 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» (далі - рішення Київради № 380/1814) позивачу надано земельну ділянку площею 0,58 га у постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

30 серпня 2004 року позивачу було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 080570, згідно з яким Університет є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва. Цільове призначення (використання) земельної ділянки: будівництво, експлуатація та обслуговування гуртожитку для студентів.

20 лютого 2007 року між Університетом (як забудовником) та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» (як інвестором) укладено договір, предметом якого є реалізація інвестиційного проекту будівництва інвестиційного об`єкта: комплексу об`єктів соціальної інфраструктури, гуртожитку для студентів та житлових будинків, розташованих за адресою: вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, з орієнтовним обсягом інвестицій 60 млн грн. Згідно з пунктом 2.1 цього договору забудовник доручає інвестору функції замовника від початку реалізації інвестиційного проекту до прийняття гуртожитку для студентів в експлуатацію.

Характеристика інвестиційного об`єкта (згідно з пунктом 2.1 договору):

- земельна ділянка, розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,5809 га, рішенням Київради № 380/1814 та згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 30 серпня 2004 року надана Університету для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів;

- характеристика містобудівної ситуації та земельної ділянки проектування наведена в архітектурно-планувальному завданні № 06-1374 на проектування будівництва від 05 червня 2006 року.

Додатковою угодою до цього договору, яка буде додатком до характеристики інвестиційного об`єкта, будуть наведені показники цієї характеристики, у тому числі:

- обсяг інвестицій по частинах об`єкта з визначенням розміру інвестиційного внеску та частки в майні об`єкта кожного з учасників інвестиційного процесу (згідно техніко-економічним розрахункам з урахуванням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня 2007 року та її індексації, а також коштів орендної плати за 49 років та умов, зазначених у пункті 3.1 договору, які уточнюються (визначаються) предпроектними та проектними рішеннями);

- посадові особи інвестора та забудовника, відповідальні за здійснення інвестиційної діяльності;

- вказівка на те, що характеристики уточнюються після затвердження проектно-кошторисної документації.

Згідно з пунктом 2.2 договору в рамках реалізації інвестиційного проекту інвестор зобов`язується за рахунок власних і (або) залучених коштів та коштів, майна або майнових прав забудовника здійснити будівництво інвестиційного об`єкта згідно з вказаною у пункті 2.1 цього договору характеристикою. Дату введення об`єкта в експлуатацію сторони визначають у графіку виконання будівельних робіт, який буде затверджений додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору після завершення будівництва загальна площа об`єкта розподіляється наступним чином: забудовник отримує 2 500 кв. м загальної площі студентського гуртожитку; інвестор отримує у власність решту всіх площ, побудованих на вказаній у цьому договорі земельній ділянці будинків і споруд.

Конкретне майно, предмет передачі у власність інвесторові (та/або залученим ним співінвесторам) і забудовнику за підсумками завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію, визначається з урахуванням умов пункту 3.1 цього договору, про що сторони складають та підписують акти про результати інвестиційної діяльності по об`єкту (пункт 3.2 договору).

За умовами пункту 3.3 договору протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у пункті 2.1, забудовник згідно з вимогами чинного законодавства передає інвесторові за актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва.

Пунктом 3.4 договору визначено, що оформлення майнових прав сторін за результатами завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію здійснюється кожною зі сторін у встановленому порядку після виконання зобов`язань за договором відповідно до акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та умов цього договору.

Відповідно до пункту 3.5 договору взаємовідносини між забудовником та інвестором щодо оформлення прав на земельну площу інвестиційного об`єкта та права користування земельною ділянкою (частиною земельної ділянки) оформляються відповідно до чинного законодавства України та положень і рішень Київської міської ради та її виконавчих органів (Київської міської державної адміністрації та ін.) відповідними додатковими угодами до цього договору.

Як вбачається з підпункту 5.1.1 договору, на забудовника покладено обов`язок надати інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього договору сторони розглядають як частину внеску забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об`єкта, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його частки у загальній площі, без якого інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим договором.

Крім того, забудовник зобов`язується після прийняття об`єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов`язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та здійснити оформлення прав на свою частку загальних площ інвестиційного об`єкту (підпункт 5.1.5 договору).

Відповідно до підпункту 5.2.2 договору інвестор зобов`язується забезпечити за рахунок власних сил ведення бухгалтерського та податкового обліку будівництва та контролю за належним виконанням проектних і будівельних робіт. При цьому, власником результатів будівництва до прийняття об`єкту в експлуатацію є інвестор.

Після введення об`єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов`язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту інвестор зобов`язується забезпечити оформлення у встановленому порядку акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та здійснити оформлення прав на свою частину загальних площ інвестиційного об`єкта (підпункт 5.2.3 договору).

Пунктами 9.1 та 9.2 договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 9.1 цього договору та закінчується після виконання зобов`язань по чинному договору згідно з графіками виконання робіт.

З наявного в матеріалах справи листа Вих. № 325 від 15.05.2013 вбачається, що ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» (третя особа 2) проінформувало позивача, що на земельній ділянці Київського національного лінгвістичного університету планується побудувати три секції (№ 4, 5, 6) житлового будинку № 50/2 по вул. Ломоносова у Голосіївському районі м. Києва (буд. №1), в яких спроектовані приміщення студентського гуртожитку. Площа квартир по секціям складає: секція № 4 - 5144 м2, секція № 5 - 5556 м2, секція № 6 - 4459 м2. Всього по трьом секціям - 15 159 м2. У процентному відношенні площа виділена під гуртожиток від площі квартир складає - 16,5% - 2501 м2.

Судом встановлено, що 12.03.2015 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано сертифікат серії ІУ № 91 про відповідність закінченого будівництва об`єкта по вул. Ломоносова, 50/2 в Голосіївському районі м. Києва (секція № 4, № 5, № 6, № 7), характер будівництва: нове будівництво, основні показники об`єкта: площа житлового будинку - 36409,76 кв.м: загальна площа квартир - 18907,6 кв.м, житлова площа квартир - 9374,3 кв.м, кількість квартир - 262 квартири, загальна площа гуртожитку - 2651,4 кв.м. та ін.

З наявних в матеріалах справи листів Вих. № 1407 від 22.10.2015, Вих. № 107 від 28.02.2017, Вих. № 243 від 12.05.2017 вбачається, що ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» зверталося до Київського національного лінгвістичного університету щодо розгляду питання щодо можливості повернення земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради з метою її ефективного використання, оскільки, особи що виступали інвесторами у будівництві об`єктів житлової забудови та соціального призначення, набули права власності на об`єкти інвестування, а також просило надати інформацію про обсяг інвестицій Університету для визначення розміру інвестиційного внеску, з метою підготовки та підписання додаткової угоди до договору і остаточного його виконання.

Листом від 05 грудня 2017 року № 1504/01 позивач звернувся до ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» з вимогою направити підписаний з боку ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту будівництва, а також передати йому всю необхідну і достатню документацію для належного оформлення права власності на приміщення гуртожитку.

Розглянувши вищевказаний лист Університету, листом від 29 грудня 2017 року № 792 ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» звернулося до позивача з вимогами:

- погодити обсяг інвестицій з визначенням розміру інвестиційного внеску учасників та частки у майні відповідно до витрат, понесених сторонами при будівництві інвестиційного об`єкта, а саме: 2 084 211,11 грн - обсяг інвестицій позивача та 19 116 361,00 грн - обсяг інвестицій ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» відповідно до опосередкованої вартості спорудження житла у м. Києві;

- надати підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва (пункт 3.3 договору);

- вирішити питання щодо відшкодування витрат ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», пов`язаних зі сплатою пайової участі при введенні в експлуатацію гуртожитку (підпункт 5.1.4, пункт 10.1 договору);

- надати документи, передбачені підпунктами 6.1.1, 6.1.2, 6.1.3 договору.

ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» зазначило, що після врахування наведених обставин воно повернеться до обговорення положень акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту.

Листом від 14 березня 2018 року № 530/01 Університет звернувся до ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» з повторною вимогою підписати акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту.

Листом від 06 квітня 2018 року № 204 ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» у відповідь на вищевказану вимогу позивача зазначило, що за результатами розгляду подібного листа Університету від 05 грудня 2017 року товариство вже направляло лист від 29 грудня 2017 року № 792, у якому просило надати документи на підтвердження виконання умов спірного договору, однак Університетом ці умови за договором не виконані.

Разом з тим, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 21.04.2016, 05.04.2016, 20.04.2016 за ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» зареєстровано право власності на такі об`єкти нерухомого майна:

-гуртожиток (секція 5, літ. «А») загальною площею 1 212,8 кв. м, житловою площею 481,3 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 5 (інформаційна довідка № 230477251, сформована 30.10.2020);

-гуртожиток (секція 4, літ. «А») загальною площею 722,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4 (інформаційна довідка № 230477676, сформована 30.10.2020);

-гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6 (інформаційна довідка № 230478146, сформована 30.10.2020) відповідно.

Так, оскільки, як зазначає позивач, ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» на порушення умов договору ухилялося від дій, спрямованих на оформлення за Університетом права власності на спірне майно (гуртожитки), що виникло в останнього з моменту введення будинку в експлуатацію, Університетом було подано до суду позов у справі № 910/2861/18, у якому Університет просив суд зобов`язати виконати пункт 5.2.3 інвестиційного договору від 20 лютого 2007 року № 18 на реалізацію проекту будівництва на земельній ділянці площею 0,5809 га (кадастровий № :79:364:0038) за адресою: м. Київ, Голосіївський район, вул. Ломоносова, 50/2, а саме: передати Київському національному лінгвістичному університету 2 500 кв. м загальної площі студентського гуртожитку шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту в редакції, запропонованій позивачем; визнати за Університетом право власності на гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 1 212,8 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 5; визнати за Університетом право власності на гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 4; визнати за Університетом право власності на частку розміром 7885/10000 об`єкта нерухомого майна, а саме гуртожитку (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 716 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секція 6.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, суд прийшов до висновку, що вимога Університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов. Разом з тим, щодо вимоги позивача зобов`язати виконати умови договору шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що така позовна вимога не є належним способом захисту, оскільки її задоволення за обставин державної реєстрації за відповідачем права власності на споруджені об`єкти нерухомості не призведе до поновлення майнових прав позивача.

Поряд з цим, рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», оформленого протоколом № 20 від 06.11.2020, затверджено розподільчий баланс ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» з передачі частини грошових коштів, майна, прав та обов`язків до створеного шляхом виділу ТОВ «Л.С.Ц.» (відповідач у справі № 910/19865/21).

Так, серед майна (основних засобів), що були передано ТОВ «Л.С.Ц.» зазначено, зокрема, гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 11.11.2020 за ТОВ «Л.С.Ц.» зареєстровано право власності на гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6; підстава для державної реєстрації: розподільчий баланс, станом на 31.10.2020, серія та номер б/н, виданий 06.11.2020, видавник ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» (інформаційна довідка № 286996292, сформована 26.11.2021).

Також, 28.10.2020 між ТОВ «Л.С.Ц.» (як іпотекодавцем) та ТОВ «СК «Олімпія» (як іпотекодержателем) укладено договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є спірне майно - гуртожиток (секція 6, літ. «А»), зазначений договір забезпечує виконання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем, що випливають з договору позики № 20/12 від 23.12.2019, укладеного між ТОВ «СК «Олімпія» та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», зобов`язання за яким по поверненню суми позики у розмірі 3 650 000,00 грн передано ТОВ «Л.С.Ц.» відповідно до розподільчого балансу від 06.11.2020 з кінцевим терміном повернення 22.12.2020.

Звертаюсь до суду з даним позовом, Київський національний лінгвістичний університет зазначає, що всі дії щодо спірного майна спрямовані на унеможливлення (утруднення) повернення гуртожитків законному власнику - Університету, що в свою чергу, свідчить про недобросовісну та суперечливу поведінку ТОВ «СК «Олімпія», ТОВ «Л.С.Ц», ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг», які до того ж є пов`язаними особами. Позивач зазначає, що оскільки, ТОВ «Л.С.Ц.» є недобросовісним набувачем і набув спірне майно безоплатно, зазначене майно підлягає витребуванню на користь Університету.

З огляду на викладене, позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету гуртожиток (секція 6, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6.

Третя особа 1 (Міністерство освіти і науки України) повністю підтримує позовні вимоги та зазначає, що саме Університет, як замовник будівництва, в силу приписів закону та положень інвестиційного договору № 18 набув право власності на результати інвестиційної діяльності (зокрема, гуртожиток (секція 6, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6). При цьому, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 встановлено право власності Університету, як замовника будівництва та законного землекористувача, на об`єкти, що збудовані на відповідній земельній ділянці.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та, зокрема, зазначає наступне:

- позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом;

- позивач не має права на звернення до суду з віндикаційним позовом, оскільки, у даному випадку спірний гуртожиток ніколи не перебував у володінні Університету та ніколи не належав йому на праві власності;

- посилання позивача на преюдиційність постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 є безпідставним, оскільки, склад сторін у справі № 910/2861/18 та № 910/19865/21 різний;

- відповідач набув право власності на спірний гуртожиток у встановленому законодавством порядку, що свідчить про наявність правової підстави для фактичного володіння майном та добросовісність відповідача як набувача спірного майна;

- позивач не довів, що спірний гуртожиток побудований саме на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні Університету.

Третя особа 2 (Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг»), також, заперечує проти задоволення позову з підстав, аналогічних підставам, що зазначені відповідачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч. 3 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична та юридична особа згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №3-649гс15.

Як було встановлено судом, рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 380/1814 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» (далі - рішення Київради № 380/1814) позивачу надано земельну ділянку площею 0,58 га у постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

30 серпня 2004 року позивачу було видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 080570, згідно з яким Університет є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва. Цільове призначення (використання) земельної ділянки: будівництво, експлуатація та обслуговування гуртожитку для студентів.

20 лютого 2007 року між Університетом (як забудовником) та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» (як інвестором) укладено договір, предметом якого є реалізація інвестиційного проекту будівництва інвестиційного об`єкта: комплексу об`єктів соціальної інфраструктури, гуртожитку для студентів та житлових будинків, розташованих за адресою: вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, з орієнтовним обсягом інвестицій 60 млн грн. Згідно з пунктом 2.1 цього договору забудовник доручає інвестору функції замовника від початку реалізації інвестиційного проекту до прийняття гуртожитку для студентів в експлуатацію.

За змістом частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності та громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частина друга статті 92 ЗК України у редакції на час укладення спірного договору).

Згідно із частиною першою статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

З наведених приписів законодавства вбачається, що Університет як постійний користувач земельної ділянки, наданої рішенням Київради № 380/1814, наділений правомочностями володіння та користування такою земельною ділянкою, а також правом спорудження на ній жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом.

Право постійного користування регламентується насамперед статтею 92 ЗК України, частиною першою якої передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною першою статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтями 142, 149 ЗК України регулюється припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача та вилучення земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні.

Водночас нормами ЗК України не регламентовані відносини щодо набуття права власності на майно, збудоване на земельній ділянці, яка належить особі на праві постійного користування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до відносин щодо права постійного користування землею, наданою для забудови, за аналогією закону слід застосовувати норми глави 34 «Право користування чужою земельною ділянкою для забудови» ЦК України.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Так, відповідно до частини другої статті 415 ЦК України землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою є Університет, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише Університет і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти.

Відповідно до зазначених норм права сторони у пунктах 2.1, 5.1.4 та статті 4 договору передбачили, що забудовником та замовником будівництва спірного нерухомого майна є саме позивач, а ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» виконує функції замовника будівництва за дорученням позивача.

Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Так, зі змісту інвестиційного договору № 18 на реалізацію проекту будівництва від 20.02.2007, а саме пункту 5.2.2 договору вбачається, що сторони передбачили, що відповідач є власником результатів будівництва лише до прийняття об`єкта в експлуатацію.

Поряд з цим, судом було встановлено, що 12.03.2015 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано сертифікат серії ІУ № 91 про відповідність закінченого будівництва об`єкта по вул. Ломоносова, 50/2 в Голосіївському районі м. Києва (секція № 4, № 5, № 6, № 7), характер будівництва: нове будівництво, основні показники об`єкта: площа житлового будинку - 36409,76 кв.м: загальна площа квартир - 18907,6 кв.м, житлова площа квартир - 9374,3 кв.м, кількість квартир - 262 квартири, загальна площа гуртожитку - 2651,4 кв.м. та ін.

Більше того, вирішуючи спір у справі № 910/2861/18 за позовом Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Київська міська рада, Міністерство освіти і науки України про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдинг» до Київського національного лінгвістичного університету про розірвання договору, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 зазначила, що незважаючи на відсутність укладеної між сторонами додаткової угоди, зазначеної у пункті 2.1 договору, а також акта приймання-передачі відповідачу земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва згідно з пунктом 3.3 договору, ТОВ «ТМО «Ліко- Холдінг» на земельній ділянці Університету побудовано гуртожиток. У справі відсутні будь-які інші докази передачі відповідачеві цієї земельної ділянки для забудови на підставі інших документів, аніж договір. При цьому умова договору про передання Університетом земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» не свідчить про виникнення в останнього права на земельну ділянку, а означає обов`язок Університету надати ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» фактичну можливість здійснювати будівництво на земельній ділянці, яка належить Університету на праві постійного користування. Відповідно до підпункту 5.1.1 договору виконання такого обов`язку сторони розглядають як частину внеску Університету у фінансування будівництва інвестиційного об`єкта, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його частки у загальній площі, без якого ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» не може здійснити інвестиційну діяльність за договором.

У постанові Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі № 910/14458/18 за позовом Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг", третя особа: Київська міська рада про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 13.10.2021, встановлено, що спірні об`єкти нерухомого майна збудовані на земельній ділянці, що була відведена Університету для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів, оскільки будівництво здійснене за згодою Університету, відтак, будівництво не є самочинним. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Київського національного лінгвістичного університету про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "Ліко-Холдінг" усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою (кадастровий №:79:364:0038), яка знаходиться в постійному користуванні позивача, шляхом знесення самочинно збудованої частини будинку (а саме секції 4, 5, 6) з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі міста Києва, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд зазначає, що в силу приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, дослідивши наявні в матеріалах документи та докази, зокрема:

- інвестиційний договір № 18 від 20.02.2007;

- листування між Університетом та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» (у якому йдеться зокрема про те, що на земельній ділянці Університету планується побудувати три секції (№ 4, 5, 6) житлового будинку № 50/2 по вул. Ломоносова у Голосіївському районі міста Києва);

- сертифікат Державної архітектурно-будівельної інспекції України серія ІУ № 91 (у якому серед основних показників об`єкта «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (IV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)» зазначено - гуртожиток 2651,4 кв.м.);

- інформаційну довідку № 230478146 від 30.10.2020 (з якої вбачається що третьою особою 2 було зареєстровано за собою право власності на гуртожиток загальною площею 717 кв.м, житловою площею 335,6 кв.м, що знаходиться за адресою м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секц. 6; підстава для державної реєстрації: сертифікат, серія та номер ІУ91, виданий 12.03.2015);

- постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/2861/18 від 16.02.2021 (у якій встановлено, що ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» на земельній ділянці Університету побудовано гуртожиток);

- постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 у справі № 910/14458/18, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 13.10.2021 (у якій встановлено, що спірні об`єкти нерухомого майна, а саме будинок (секції 4, 5, 6) з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі міста Києва, збудовані на земельній ділянці, що була відведена Університету для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів);

враховуючи, що в межах розгляду справи № 910/19865/21 відповідачем та/або третьою особою 2 не було надано доказів, які б підтверджували обставину передачі спірної земельної ділянки ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» для забудови (зокрема, будівництва гуртожитку) на підставі інших документів, аніж інвестиційний договір № 18 від 20.02.2007, суд приходить до висновку, що майно, яке є предметом даного спору, було побудовано відповідно до умов інвестиційного договору № 18 від 20.02.2007 на земельній ділянці, що належить Університету на праві постійного користування і саме Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, зокрема, на гуртожиток (секція 6, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6).

При цьому, щодо доводів відповідача про недоведеність обставини розташування спірного гуртожитку саме на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача, суд зазначає, що, по-перше, дане твердження спростовується викладеним вище, по-друге, ч. 4 ст. 165 ГПК України передбачає: якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього. Так, заперечення щодо розташування гуртожитку на земельній ділянці Університету містяться у письмових поясненнях відповідача, що подані ним під час розгляду справи по суті, поряд з цим, відповідачем належним чином не доведено, що вказана вище обставина не заперечувалася у відзиві, з підстав, що не залежали від нього.

Суд зазначає, що у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. При цьому в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. зокрема пункти 85, 114, 115 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадженням № 14-208цс18).

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Так, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Судом було встановлено, що рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», оформленого протоколом № 20 від 06.11.2020, затверджено розподільчий баланс ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» з передачі частини грошових коштів, майна, прав та обов`язків до створеного шляхом виділу ТОВ «Л.С.Ц.».

Так, серед майна (основних засобів), що були передано ТОВ «Л.С.Ц.» зазначено, зокрема, гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 11.11.2020 за ТОВ «Л.С.Ц.» зареєстровано право власності на гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6; підстава для державної реєстрації: розподільчий баланс, станом на 31.10.2020, серія та номер б/н, виданий 06.11.2020, видавник ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» (інформаційна довідка № 286996292, сформована 26.11.2021).

Відповідно до ст. 109 ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Суд, що прийняв рішення про виділ, у своєму рішенні визначає учасника юридичної особи або вищий орган юридичної особи (власника), який зобов`язаний скласти та затвердити розподільчий баланс. Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Так, зважаючи на встановлення обставини набуття ТОВ «Л.С.Ц.» (юридичною особою, що створена шляхом виділу з ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг») спірного майна за розподільчим балансом від ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», як особи, яка не мала права відчужувати таке майно, суд приходить до висновку, що позивач в силу приписів ч. 3 ст. 388 ЦК України має право витребувати гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6, у всіх випадках.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на встановлені вище обставини, суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту щодо витребування належного йому майна є ефективним, а позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідачем та третьою особою 2 було подано до суду клопотання про застосування наслідків, передбачених ст. 267 Цивільного кодексу України щодо відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (ч. 1 ст. 45 ГПК України).

З огляду на викладене, заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності, подана третьою особою 2 до уваги судом не береться.

У свою чергу, відповідач у клопотанні про застосування наслідків спливу позовної давності зазначає, що позивач, звертаючись до ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» листом від 16.01.2017, знав або безперешкодно міг дізнатися про наявність гуртожитку та порушення його прав, оскільки, згодом (29.03.2017) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому зазначав про неправомірність дій ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» щодо реєстрації права власності на гуртожитки, яке було здійснено у 2016 році. Зазначене свідчить про порушення позивачем строків позовної давності для пред`явлення позову в даній справі.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Так, початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що початком перебігу строку позовної давності є квітень 2016 року, оскільки, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29388794 від 23.04.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію за ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» права власності на спірне нерухоме майно (дата державної реєстрації 20.04.2016).

Так, з матеріалів справи вбачається, що позовну заяву у справі № 910/19865/21 подано поза межами трирічного строку (а саме 02.12.2021), тобто, після закінчення строку позовної давності.

Суд зазначає, що частинами 1, 2 статті 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Однак, позивачем не надано належних доказів щодо наявності обставин, визначених приписами ст. 264 ЦК України, які б, у свою чергу, свідчили про переривання перебігу позовної давності (враховуючи відмінність предмета позову у справах № 910/2861/18 та № 910/19865/21).

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому, так і в позасудовому порядку.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо.

Так, судом встановлено, що у березні 2018 року (тобто, в межах строку позовної давності) позивач звертався до Господарського суду міста Києва з позовом, у якому просив визнати за Університетом право власності на спірне майно (гуртожиток).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27 травня 2019 року, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено повністю.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що Університетом не доведено суду належними та допустимими доказами виконання останнім умов договору в частині передачі ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» земельної ділянки як частини інвестиційного внеску у фінансування будівництва інвестиційного об`єкта. Звідси суди дійшли висновку, що в Університету відповідно до статті 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій не виникло.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 зазначила, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки, у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов.

У процесі розгляду справи № 910/2861/18, а саме 11.11.2020 право власності на спірний гуртожиток було зареєстровано за новим власником - ТОВ «Л.С.Ц.».

Ураховуючи викладене, зважаючи на факт здійснення позивачем дій з метою захисту порушеного майнового права, зокрема, звернення до суду в межах позовної давності з позовом у справі № 910/2861/18 про визнання права власності на спірний гуртожиток, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом у даній справі, відтак, позовні вимоги про витребування у ТОВ "Л.С.Ц." гуртожитку (секція 6, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову.

Керуючись ст.ст. 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2; ідентифікаційний код: 44113870) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 73; ідентифікаційний код: 02125289) гуртожиток (секція 6, літ "А"), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 716 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 6.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2; ідентифікаційний код: 44113870) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 73; ідентифікаційний код: 02125289) судовий збір у розмірі 136 187 (сто тридцять шість тисяч сто вісімдесят сім) грн 36 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 09.12.2022

Суддя Ю.В. Картавцева