ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 листопада 2022 року Справа № 903/735/22

За позовом: Заступника Керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави

третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (вул. Ямська, 32, м.Київ, 03038).

до відповідача 1: Головного управління Держгеокадастру у Волинській області

відповідача 2: Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області

про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою Суддя Шум М. С.

Секретар судового засідання Харкевич О.О.

Представники сторін:

від прокуратури: Костюк Н.В.;

від відповідача 1: Гаврилюк М.О.,

від відповідача 2: н/з

від третьої особи: н/з

Встановив: Заступник Керівника Волинської обласної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави з позовною заявою від 19.09.2022 №15-1166вих-22 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області та просить суд усунути перешкоди державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 75,3 га шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:3797 площею 73,1185 га, цільове призначення (17.00) землі сільськогосподарського призначення резервного фонду в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням права комунальної власності Підгайцівської сільської ради Луцького району на зазначену земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка знаходиться на праві постійного користування у ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», є землею державної форми власності та не могла бути передана у комунальну власність.

Ухвалою суду від 26.09.2022 позовну заяву прийнято та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на "11" жовтня 2022 р. на 12:00 год. Залучено

до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (вул. Ямська, 32, м.Київ, 03038).

07.10.2022 на адресу суду від Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області надійшов відзив на позовну заяву.

13.10.2022 на адресу суду від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшов відзив на позовну заяву, яким просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

17.10.2022 на адресу суду від заступника Керівника Волинської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області.

Ухвалою суду від 14.10.2022 повідомлено сторін про призначення підготовчого засідання по справі на "25" жовтня 2022 р. на 15:00 год.

20.10.2022 на адресу суду від заступника Керівника Волинської обласної прокуратури надійшла відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

Через неможливість завантаження операційної системи та проведення судового процесу, що підтверджується актом від 25.10.2022 про несправність системи технічної фіксації судового процесу, складеним працівниками Господарського суду Волинської області судове засідання, яке призначено на 25.10.2022 на 15:00 год. не відбулося. Представники сторін повідомленні розпискою від 25.10.2022 про розгляд справи №903/735/22 - 26.10.2022 на 12:00 год.

Протокольною ухвалою від 26.10.2022 суд закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 29.11.2022 на 10 год. 00 хв.

В судовому засіданні 29.11.2022 прокурор, з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві, відповідях на відзиви, докази, долучені до справи, пред`явлені позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 29.11.2022 посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, з огляду на докази, долучені до справи, щодо позову заперечив, зауважив про безпідставність заявлених вимог та просив суд відмови у їх задоволенні

Підгайцівська сільська рада у клопотанні від 29.11.2022 розгляд справи просить проводити без участі її представника. В задоволенні позовних вимог просить суд відмовити з підстав наведених у відзиві.

ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» правом участі у судовому засіданні не скористалося, повноважного представника не направило, хоч належним чином було повідомлене про дату, час та місце розгляду справи.

Частинами 2, 4, 7 ст. 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи , що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача 1 дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. ст. 162, 163 Земельного кодексу України охорона земель - це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необгрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.02.2019 №59 «Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності», зі змінами, внесеними наказом від 13.05.2019 №129 «Про деякі питання проведення заходу з інвентаризації земель державної власності», визначено провести у 2019 році захід з інвентаризації земель державної власності, а саме: інвентаризацію земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах об`єднаних територіальних громад (несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі крім земель, які знаходяться у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій) .

Відповідно до зазначених розпорядчих документів розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Липинської сільської ради Луцького району.

Згідно поконтурної експлікації земель по землекористувачах, площах та угіддях на території Липинської сільської ради Луцького району Волинської області державної власності не наданих у користування та робочого інвентаризаційного плану, що містяться у зазначеній документації із землеустрою, земельна ділянка, щодо якої проводилась інвентаризація належить до земель державної власності не наданих у користування чи у власність.

Відповідно до висновку від 21.12.2019 №34-3-0.28-2111/161-19 відповідна документація із землеустрою у встановленому порядку погоджена відділом у Луцькому районі Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

З матеріалів справи судом додатково встановлено, що 11.01.2020 в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:3797 площею 73,1185 га, цільове призначення (17.00) землі сільськогосподарського призначення резервного фонду.

Згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ВЛ №001363 від 17.06.2004, виданого на підставі рішення Липинської сільської ради від 28.04.2004 №12/21, Липинській державній сортодослідній станції передано у постійне користування земельну ділянку площею 75,3 га, з цільовим призначенням для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства.

Накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:3797 площею 73,1185 га з цільовим призначенням землі резервного фонду сільськогосподарського призначення на земельну ділянку площею 75,3 га з цільовим призначенням для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, що перебуває у постійному користуванні Липинської сортодослідної станції, правонаступником якої згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30.12.2011 №807 є державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» підтверджується актом перевірки на предмет дотримання вимог земельного законодавства при проведенні інвентаризації та реєстрації земель Липинської державної сортодослідної станції, Луцької державної сортовидобувальної станції та ДП «ЕДГ «Еліта» Волинської ДСГДС IK НААН України від 08.02.2022.

В матеріалах справи відсутні рішення щодо припинення права постійного користування або вилучення з постійного користування земельної ділянки Липинської державної сортодослідної станції та державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» органами державної влади не приймались.

Пунктом 3 ч.1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.(п.1 ч.1 статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, надалі в тексті Закон).

Державний реєстратор, згідно ст.11 Закону, самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (у редакції, чинній із 16.01. 2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судове рішення, згідно зі ст.26 Закону, має одночасно містити вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та визнання, зміну чи припинення речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Розділом X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук) (п.п. «а»).

Таким чином, земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» віднесені до земель державної форми власності.

Внесення до Державного земельного кадастру відомостей про цільове призначення спірної земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення резервного фонду не надані у власність або у користування, відносить зазначену землю, у відповідності до п. 24 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до земель комунальної власності.

Тобто, з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» фактично припинено право власності держави та права постійного користування державного підприємства на зазначену землю.

У порушення вимог ст. 19 Конституції України, ст. ст. 117,122, 142, 149 Земельного кодексу України земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» безпідставно вилучено з державної власності.

З матеріалів справи судом додатково встановлено, що Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 30.12.2011 №807 Липинську державну сортодослідну станцію реорганізовано шляхом приєднання до державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу»

Відповідно до ст. 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Статтею 191 Цивільного кодексу України встановлено, що підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом

Водночас, державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва (ч. 1 ст. 24 Земельного кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Таким чином, державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» є правонаступником усього майна, прав та обов`язків Липинської державної сортодослідної станції відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України, у тому числі права постійного користування земельною ділянкою площею 75,3 га, що розташована за межами с. Липини Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області на підставі рішення Липинської сільської ради від 28.04.2004 №12/21 та державного акта на право постійного користування землею серії І-ВЛ №001363 від 17.06.2004.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 зазначеного Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. ч. З, 4 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними.

Суд звертає увагу, що зазначений державний акт на право постійного користування землею серії І-ВЛ №001363 від 17.06.2004, як і рішення Липинської сільської ради 28.04.2004 №12/21, що слугувало підставою для його видачі, у судовому порядку не оскаржувались, недійсними судом не визнавались.

Отже, земельна ділянка площею 75,3 га, яка розташована за межами населених пунктів Підгацівської сільської ради Луцького району Волинської області належить до категорії земель державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», має правовий статус земель, які використовуються для забезпечення діяльності зазначеного підприємства з цільовим призначенням для ведення дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства, та не можуть передаватися у комунальну власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про землеустрій», в редакції чинній на момент формування спірної земельної ділянки, інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про землеустрій»).

Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 476 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 7 Порядку вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній (цифровій) формі, у тому числі Поземельної книги, книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; електронних документів, що містять відомості про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово- картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17.10.2003, ратифікованої Законом України від 15.06.2004 № 1776-IV; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; копії документів, які посвідчують речові права на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку.

У разі відсутності відомостей у Державному земельному кадастрі виконавець за координатами поворотних точок, зазначених у проекті землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або іншій документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок, визначає межі таких ділянок, угідь, обмежень у їх використанні, обтяжень прав на земельні ділянки та зазначає їх на робочому інвентаризаційному плані (п. 16 Порядку).

Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України «Про землеустрій».

Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані за результатами інвентаризації земель, вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 (п.п. 27, 29 Порядку).

Приписами ч.13 ст, 186 ЗК України у редакції, чинній на дату формування спірної земельної ділянки, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації.

Відповідно до наявного висновку Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21.12.2019 №34-3-0.28- 2111/161-19 погоджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Луцького району Волинської області.

Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

За змістом ч. 1 ст.24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

За приписами ст. З Закону України «Про Державний земельний кадастр» основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.

Суд зауважує, що визначена при проведенні інвентаризації площа земельної ділянки 73,1185 га не відповідає площі, зазначеній у державному акті на право постійного користування, яка становить 75,3 га., а також невірно визначено цільове призначення відповідної земельної ділянки.

З огляду на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:3797 у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, так як реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з цільовим призначенням землі резервного фонду відносить її до земель комунальної власності, що надає право Підгайцівській сільській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У межах своїх повноважень Головне управління Держгеокадастру в області видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Водночас, всупереч вимогам ст. ст. 117, 141, 149, 186 Земельного кодексу України, ст. 35 Закону України «Про землеустрій», ст.ст. 1, 3 «Закону України «Про Державний земельний кадастр», п. п. 1, 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області погоджено документацію із землеустрою, якою протиправно віднесено до земель резервного фонду земельну ділянку площею 73,1185 га з кадастровим номером :02:000:3797, яка насправді сформована за рахунок земельної ділянки площею 75,3 га, наданої у постійне користування Липинській державній сортодослідній станції, правонаступником якої є державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на підставі державного акту на право постійного користування серії І-ВЛ №001363 від 17.06.2004, виданого на підставі рішення Липинської сільської ради від 28.04.2004 №12/21.

Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства не правильно визначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 Цивільного кодексу України, усунувши перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі

Таким чином, здійснення Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області права власності, зокрема проведення робіт з інвентаризації, погодження документації із землеустрою та внесення відомостей до Державного земельного кадастру не у спосіб, передбачений законом, що призвело до її вилучення з державної власності не може оцінюватися як вираження волі держави, що відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України дає право державі як власнику спірної земельної ділянки вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження зазначеною ділянкою.

Додатково суд звертає увагу, що поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

Враховуючи положення статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:3797, необхідно усунути перешкоди у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування її державної реєстрації.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII Про прокуратуру, який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду №912/2385/18 від 26.05.2020).

Звернення прокурора до суду спрямоване на забезпечення дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільних потреб у відновленні законності при вирішенні питання щодо розпорядження землями лісового призначення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481, 00 грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на обидві сторони.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73-80, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

вирішив:

1. Позов задовольнити.

2 . Усунути перешкоди державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 75,3 га шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:3797 площею 73,1185 га, цільове призначення (17.00) землі сільськогосподарського призначення резервного фонду в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням права комунальної власності Підгайцівської сільської ради Луцького району на відповідну земельну ділянку.

3. Стягнути з Підгайцівської сільської ради (45602, Волинська обл., Луцький р-н., с. Підгайці, вул. Шкільна, 30, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 1 240,50 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (вул. Винниченка, 67, м. Луцьк, 43025, ) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, ) 1 240,50 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. ст. 255, 256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст рішення складено

09.12.2022

Суддя М. С. Шум