ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Справа № 910/18376/20(918/445/22)

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Дужич С.П. , суддя Савченко Г.І.

секретар судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Комлик І.С.

від відповідачів:

- ТОВ "Апогей": Щербак Є.М.,

Григорьєв В.В. (розпорядник майна)

- ТОВ "ЗВ Ріелті": Лакуста О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті"

на рішення Господарського суду Рівненської області, ухваленого 18.10.22р. суддею Торчинюком В.Г. о 14:19 год. у м.Рівному, повний текст складено 28.10.22р.

у справі № 910/18376/20(918/445/22)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Росава"

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей",

- Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті"

про визнання договорів позики недійсними

в межах справи №910/18376/20

за заявою Приватного акціонерного товариства "F&C REALTY"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) позов Приватного акціонерного товариства "Росава" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей", Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів позики недійсними - задоволено.

Визнано недійсним договір позики №1 віл 24.01.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством і обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 28.01.2020р. до договору позики №1 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Визнано недійсним договір позики №2 від 06.03.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 04.06.2020р. до договору позики №2 укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Визнано недійсним договір позики №3 від 30.06.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 13.08.2020р. до договору позики №3 укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Визнано недійсним договір позики №4 від 08.00.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" на користь Приватного акціонерного товариства "Росава" 4962,00грн. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" на користь Приватного акціонерного товариства "Росава" 4962,00грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Також просить судові витрати покласти на позивача. Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;

- стверджує, що суд неповно з`ясував обставини справи, а саме, що між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ЗВ Ріелті" укладено договір позики №1 від 24.01.2020р., договір позики №2 від 06.03.2020р., договір позики №3 від 30.06.2020р., договір позики №4 від 08.09.2020р. за умовами яких ТОВ "Апогей" отримало безпроцентну позику на власні потреби на загальну суму 546926985,00грн.;

- додає, що суд не врахував правову позицію, висловлену в практиці Верховного Суду. Зокрема, щодо поняття правової презумпції сумнівності правочинів при дослідженні угод боржника розкрито у правових висновках Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі №910/6179/17). Воно передбачає, що будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна, вчинений у підозрілий період, є сумнівним і може бути визнаний недійсним на підставі спеціальної норми закону. Ліквідатор зобов`язаний перевірити наявність підстав для визнання недійсним сумнівного правочину відповідно до ст.42 КУзПБ або норм Цивільного та Господарського кодексів України. Слід звернути увагу, що недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у підозрілий період, а лише ті, підставність визнання недійсними яких передбачено ч.ч.1, 2 ст.42 КУзПБ;

- зазначає, що за умовами оскаржуваних договорів, боржник не здійснював відчуження, яке призвело б до зменшення його активів, а навпаки отримав майно. В оскаржуваному судовому рішенні не було встановлено, що оспорювані договори містять положення про покладення на боржника надмірного фінансового тягаря у вигляді додаткових штрафу, пені тощо;

- вказує на те, що висновки суду щодо вчиненням боржником оспорюваних договорів, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, зроблені без встановлених дійсних обставин щодо настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладених договорів, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захист інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог;

- покликається на те, що суд при вирішенні спору не врахував, що ст.42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів. Така процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за цими правочинами активів боржника та для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах його кредиторів;

- додає, що з змісту оскаржуваного рішення суду так і не зрозуміло чому суд вирішив, що отримавши 546926985,00грн. ТОВ "Апогей" погіршило свій майновий стан. Отже, враховуючи те, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю обставин, невідповідністю висновків суду встановленим обставинам, а тому згідно ст.277 ГПК воно підлягає скасуванню.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №910/18376/20(918/445/22)/6103/22 від 11.11.2022р. матеріали справи №910/18376/20(918/445/22) витребувано з Господарського суду Рівненської області.

22.11.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/18376/20(918/445/22).

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 22.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) та призначено справу №910/18376/20(918/445/22) до розгляду на 06.12.2022р. об 14:30год., тощо.

25.11.2022р. до Північно - західного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" - адвоката Щербака Євгена Миколайовича надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/445/22) поза приміщенням суду. В даному клопотанні заявник просить забезпечити представнику ТОВ "Апогей" - адвокату Щербаку Є.М. можливість проведення судового засідання по справі №910/18376/20(918/445/22), призначеного на 06.12.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 28.11.2022р. задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" - адвоката Щербака Євгена Миколайовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/445/22) поза приміщенням суду та забезпечено представнику ТОВ "Апогей" - адвокату Щербаку Є.М. участь в судовому засіданні у справі №910/18376/20(918/445/22), призначеному на 06.12.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

29.11.2022р. до Північно - західного апеляційного господарського суду від ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Росава" - арбітражного керуючого Комлика Іллі Сергійовича надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/445/22) поза приміщенням суду. В даному клопотанні заявник просить забезпечити ліквідатору Приватного акціонерного товариства "Росава" - арбітражному керуючому Комлику І.С. можливість проведення судового засідання по справі №910/18376/20(918/445/22), призначеного на 06.12.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".

Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 30.11.2022р. задоволено клопотання ліквідатора Приватного акціонерного товариства "Росава" - арбітражного керуючого Комлика Іллі Сергійовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №910/18376/20(918/445/22) поза приміщенням суду та забезпечено ліквідатору Приватного акціонерного товариства "Росава" - арбітражному керуючому Комлику І.С. участь в судовому засіданні у справі №910/18376/20(918/445/22), призначеному на 06.12.2022р. об 14:30год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

02.12.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Апогей" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

03.12.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від ліквідатора ПрАТ "Росава" - арбітражного керуючого Комлика І.С. надійшов письмовий відзив від 02.12.2022р. №02-31/2600 на апеляційну скаргу.

Представник ТОВ "ЗВ Ріелті" - Лакуста О.І. в судовому засіданні 06.12.2022р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Розпорядник майна ТОВ "Апогей" - арбітражний керуючий Григорьєв В.В. в судовому засіданні 06.12.2022р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Просить суд рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ТОВ "Апогей" - Щербак Є.М. у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 06.12.2022р. заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ліквідатор ПрАТ "Росава" - арбітражний керуючий Комлик І.С. у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 06.12.2022р. заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників присутніх учасників справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, у провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №910/18376/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.02.2022р. визнано вимоги кредитора Приватного акціонерного товариства "Росава" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та включено до реєстру вимог кредиторів: у четверту чергу задоволення вимоги ПАТ "Росава" у розмірі 7 004 204,00грн.; у першу чергу задоволення вимог кредиторів включено грошові вимоги ПАТ "Росава" по сплаті судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника у сумі 4 540,00грн..

Отже, ПАТ "Росава" є кредитором ТОВ "Апогей" у справі про банкрутство, що стверджується матеріалами справи.

Судом встановлено, що між ТОВ "ЗВ Ріелті" (кредитор) та ТОВ "Апогей" (позичальника) укладено наступні договори позики:

1) договір №1 від 24.01.2020р. за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 222 000 000,00грн..

2) договір №2 від 06.03.2020р. за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 84 811 000 грн..

3) договір №3 від 30.06.2020р. за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 131 308 650 грн.

4) №4 від 08.09.2020р. за яким для ТОВ "АПОГЕЙ" надана позика на загальну суму 100 000 000,00грн..

Приватне акціонерне товариство "Росава" звернулося до Господарського суду Рівенської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів недійсними.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Приватне акціонерне товариство "Росава" посилається на те, що воно є визнаним господарським судом кредитором ТОВ «Апогей» у справі про банкрутство, що надає кредитору законні очікування на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок активів Боржника, які останній втратив внаслідок нижчевикладених протиправних договорів.

Також, ПрАТ "Росава" стало відомо, що між ТОВ "ЗВ Ріелті" в якості кредитора та ТОВ "Апогей" в якості позичальника укладено наступні договори позики: 1) №1 від 24.01.2020р. надана позика на загальну суму 222000000,00грн.. З них ТОВ "Апогей" погасило 44 645 000,00грн. Залишок заборгованості - 177355000,00грн. 2) №2 від 06.03.2020р. надана позика на загальну суму 84146000,00грн. З них ТОВ "Апогей" погасило 335000,00грн.. Залишок заборгованості - 83811000,00грн. 3) №3 від 30.06.2020р. надана позика на загальну суму 131308650,00грн. 4) №4 від 08.09.2020р. надана позика на загальну суму 100000000,00 грн. (оскаржувані правочини).

У свою чергу позивач вважає, що оскаржувані правочини були укладені з порушенням норм законодавства, що повинно мати наслідком визнання недійсними цих договорів, що підтверджується доводами, які викладені нижче у цій позовній заяві. Порушене право позивача полягає у тому, що саме він є кредитором ТОВ «Апогей» та має право на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок реальної оплатної реалізації активів боржника. У свою чергу, боржник, уклав оскаржувані правочини у підозрілий період, чим самим прийняв на себе зобов`язання, яке стало для нього надмірним тягарем та призвело до неможливості розрахунків із вже існуючими кредиторами. Такі дії боржника свідчать про намір ухилення боржником від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.07.2022р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/18376/20(918/445/22) за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "Росава" до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів недійсними. Визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 20.07.2022р..

19.07.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, в якому останній позов визнав.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20.07.2022р. відкладено підготовче засідання на 30.08.2022р..

24.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд в задоволенні позову відмовити, як безпідставному та недоведеному.

30.08.2022р. до Господарського суду Рівненської області позивачем подано письмові пояснення щодо фактичного використання боржником коштів, отриманих у позику від ТОВ "ЗВ Ріелті" за договорами позики.

В судовому засідання 30.08.2022р. було оголошено перерву до 13.09.2022р..

Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року відкладено підготовче засідання на 27 вересня 2022 року.

26.09.2022р. до Господарського суду Рівненської області арбітражним керуючим відповідача 1 подано лист-повідомлення, в якому зазначено про те, що арбітражного керуючого позивача, який є підписантом позовної заяви, позбавили права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та анулювали свідоцтво.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.09.2022р. закрито підготовче провадження у справі №910/18376/20(918/445/22). Призначено справу до судового розгляду по суті на 11.10.2022р..

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11.10.2022р. розгляд справи по суті відкладено на 18.10.2022р..

17 жовтня 2022 року через відділ канцелярії відповідачем 1 подано пояснення, в яких останній просить долучити документи до матеріалів справи.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) позов задоволено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

В силу ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Отже, метою господарського судочинства є таке вирішення судом спорів, яке має наслідком ефективного захисту порушених, або оспорюваних прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України.

Відповідно до ст.ст.16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння способу захисту як визнання правочину недійсним є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-78цс13, від 11.05.2016р. у справі №6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18, від 17.06.2020р. у справі №910/12712/19, від 20.01.2021р. у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021р. у справі №910/3356/20, від 18.03.2021р. у справі №916/325/20, від 19.02.2021р. у справі № 904/2979/20, тощо.

Тому, у кожному випадку цієї категорії справ суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків (відповідні правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.10.2021р. по справі №905/2382/18)

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Тобто, визначені ч.2 ст.7 КУзПБ спори розглядаються та вирішуються судом хоч у межах основної справи про банкрутство боржника, але у відокремленому позовному провадженні за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2020р. у справі №922/719/16, від 28.09.2021р. у справі №21/89б/2011(913/45/20).

Стаття 42 КУзПБ встановлює підстави, з яких правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, а також правові наслідки визнання таких правочинів недійсними.

В порядку передбаченому ст.42 КУзПБ можуть бути визнаними за спеціальними підставами окремі правочини боржника, що не виключає можливості визнання недійсними правочинів боржника також відповідно до статей 203, 215 ЦК України, оскільки тільки в межах провадження у справі про банкрутство законодавець визначив підсудність суду справ про визнання недійсними правочинів боржника, не обмежуючи підстав, за якими заявляються вимоги про визнання недійсним правочину (п.8 ч.1 ст.20 ГПК України).

Водночас, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. Визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа №910/18376/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 01.02.2022р. визнано вимоги кредитора Приватного акціонерного товариства "Росава" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та включено до реєстру вимог кредиторів: у четверту чергу задоволення вимоги ПАТ "Росава" у розмірі 7 004 204,00грн.; у першу чергу задоволення вимог кредиторів включено грошові вимоги ПАТ "Росава" по сплаті судового збору за подачу заяви з грошовими вимогами до боржника у сумі 4 540,00грн..

Отже, ПАТ "Росава" є кредитором ТОВ "Апогей" у справі про банкрутство, що стверджується матеріалами справи.

Вбачається, між ТОВ "ЗВ Ріелті" в якості кредитора та ТОВ "Апогей" в якості позичальника укладено наступні договори позики:

1) договір № 1 від 24.01.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на загальну суму 222000000,00грн..

2) договір № 2 від 06.03.2020року за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на загальну суму 84811000,00грн..

3) договір № 3 від 30.06.2020 року за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на анальну суму 131308650,00грн..

4) № 4 від 08.09.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана Позика на загальну суму 100000000,00грн..

Приватне акціонерне товариство "Росава" звернулося до Господарського суду Рівенської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" про визнання договорів недійсними, зокрема, договір позики №1 віл 24.01.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством і обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 28.01.2020р. до договору позики №1 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей"; договір позики №2 від 06.03.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 04.06.2020р. до договору позики №2 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей"; договір позики №3 від 30.06.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" включно з додатковою угодою №1 від 13.08.2020р. до договору позики №3 укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей"; договір позики №4 від 08.00.2020р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей".

Так, Приватне акціонерне товариство "Росава" як на підставу позову послався на положення ч.1 ст.42 КУзПБ, відповідно до яких саме боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Також, зі змісту вказаної норми вбачається, що закріплені в ній підстави визначальним критерієм недійсності вказують на негативні наслідки виконання боржником/прийняття ним на себе майнових зобов`язань, тобто економіко-правову оцінку дій боржника, що призвели до зменшення його активів (приховування майна) та неплатоспроможності.

Тобто "недійсність" за ст.42 КУзПБ, перш за все пов`язується з оцінкою дій боржника, виконання яких мало негативні наслідки для боржника у вигляді зменшення його майнових активів та неплатоспроможності, а наслідком правового регулювання за цією статтею є повернення у ліквідаційну масу майна боржника та унеможливлення боржником зловживаючи своїми правами, вчинення дій на шкоду кредиторам.

У справі, яка переглядається, позовна заява ПрАТ "Росава" з посиланням на положення абз.3 ч.1 ст.42 КУзПБ, мотивована вчиненням боржником оспорюваних договорів фінансової позики, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема, ПрАТ "Росава", повністю або частково стало неможливим.

Як свідчать матеріали справи, обгрунтовуючи позовну заяву Приватне акціонерне товариство "Росава" з посиланням на положення абз.3 ч.1 ст.42 КУзПБ вказує на вчиненням боржником оспорюваних договорів позики, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, зокрема, ПрАТ "Росава", повністю або частково стало неможливим.

Також, колегія суддів зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Отже, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Крім того, поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, яка передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора

Вказана правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 28.11.2019р. від 24.07.2019р. у справі №405/1820/17, від 28.11.2019р. у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020р. у справі №922/1903/18.

Слід також відмітити, що необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 05.02.2019р. у справі №914/1131/18, від 26.02.2019р. у справі №914/385/18).

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які дають змогу вважати висновок про існування певної обставини істинним з певною вірогідністю, яка задовольняє встановлений для доведення цієї обставини стандарт доведення.

З огляду на викладене, досліджуючи питання недійсності правочину, укладеного боржником в підозрілий період, суд в межах наявних в них повноважень, передбачених ст.ст.86, 237, 269 ГПК України, має надати належну правову оцінку заявленим вимогам позивача з урахуванням визначених ним підстав заявлених вимог (фактичної підстави - вчинення правочинів на шкоду кредиторам та правової підстави, яка, окрім приписів ст.42 КУзПБ, ґрунтується на загальних нормах ЦК України).

Водночас, у даній справі, висновки суду першої інстанції обґрунтовані лише посиланням на загальні положення, що спірний договір не відповідає ознакам добросовісності та був вчинений боржником на шкоду кредиторам.

При цьому, твердження місцевого господарського суд ґрунтуються лише на тому, що ТОВ "Апогей" отримані від ТОВ "ЗВ Ріелті" за оспорюваними правочинами грошові кошти спрямував на цілі безпосередньо не пов`язані із видами його господарської діяльності, для отримання прибутку.

Також, вказав, що укладаючи спірні правочини ТОВ "Апогей" розпоряджався значними сумами коштів, однак жодного прибутку від вказаних операцій - ТОВ "Апогей" не отримав, вдавшись до аналізу таких правовідносин.

Водночас, зазначив, що порушене право позивача полягає у тому, що саме він є кредитором ТОВ "Апогей" та має право задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок реальної оплатної реалізації активів боржники у свою чергу. Боржник, уклав оскаржувані правочини у підозрілий період, чим самим прийняв на себе зобов`язання, яке стало для нього надмірним тягарем та призвело до неможливості розрахунків з вже існуючими кредиторами. Такі дії боржника свідчать про намір ухилення боржником від розрахунків з контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Однак, вказавши на ці факти, поза увагою суду першої інстанції залишились умови укладених між відповідачами договорів, про визнання недійсними яких заявлено позовну вимогу, а саме, що між ТОВ "ЗВ Ріелті" та ТОВ "Апогей" укладено договори, зокрема, договір №1 від 24.01.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на загальну суму 222000000,00грн., договір №2 від 06.03.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на загальну суму 84811000,00грн., договір №3 від 30.06.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана позика на анальну суму 131308650,00грн., договір №4 від 08.09.2020р. за яким для ТОВ "Апогей" надана Позика на загальну суму 100000000,00грн..

Тобто, за умовами оскаржуваних договорів, боржник не здійснював відчуження, що призвело б до зменшення його активів, а навпаки отримав майно.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні також не було встановлено, що оспорювані договори містять положення про покладення на боржника надмірного фінансового тягаря у вигляді додаткових штрафу, пені тощо.

Таким чином, обмежившись твердженням про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів, місцевим господарським судом не надана оцінка дійсним мотивам, через які боржником вчинено оспорювані правочини про отримання позики, добросовісність цих мотивів в контексті наявності підстав для їх недійсності визначених в ст.42 КУзПБ, за змістом якої правочини можуть бути визнані недійсними, якщо вони завдали збитки боржнику або кредиторам.

Отже, узагальнюючи висновки суду першої інстанції щодо вчиненням боржником оспорюваних договорів, за якими боржник взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, зроблені без встановлених дійсних обставин щодо настання негативних наслідків для боржника або кредиторів за результатом укладених договорів, які безсумнівно зменшують його активи, що в свою чергу негативно вплине на захист інтересів кредиторів шляхом максимально можливого задоволення вимог.

Вказана правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2022р. у справі №910/1539/21 (910/9303/21).

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Тобто, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті. Недоведеність порушення прав позивача оспорюваним договором є достатньою підставою для відмови у позові.

При цьому, розглядаючи спір по суті заявлених вимог у даній справі, судом апеляційної інстанції не було встановлено доведеності позивачем, як особою, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, безпосереднього порушення оспорюваним договором її прав та законних інтересів як заінтересованої особи, а також, як будуть вони захищені та відновлені в результаті визнання його недійсним.

Водночас, слід врахувати, що ст.42 КУзПБ передбачено не лише підстави для визнання правочинів недійсними, але й наслідки недійсності таких правочинів. Така процедура спрямована на повернення до складу конкурсної маси відчужених за цими правочинами активів боржника та для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах його кредиторів.

Крім того, правові наслідки недійсності правочину визначені ст.216 ЦК України, в ч.1 якої закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

При цьому, у даній справі, як при чинності договорів про отримання боржником позики, так і при визнанні їх недійсними, боржник не звільняється від обов`язку повернення позичальнику (ТОВ "ЗВ Ріелті") грошових коштів, отриманих за цими договорами.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції за відсутності встановлених фактичних обставин, дійшов помилкових висновків про доведеність позивачем наявності підстав, визначених абз.3 ч.1 ст.42 КУзПБ для визнання недійсними вчинених боржником оспорюваних правочинів.

Отже, доводи апеляційної скарги отримали своє підтвердження під час апеляційного перегляду рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) і спростовують висновки суду першої інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів позики.

Враховуючи помилкове застосування судом першої інстанції п.2 ч.1 ст.42 КУзПБ до спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновку місцевого господарського суду про наявність підстав для визнання недійсними договорів позики, укладених між ТОВ "ЗВ Ріелті" та ТОВ "Апогей".

За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте з порушеннями норм права при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а відтак наявні правові підстави для її задоволення.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів Північно - західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" слід задовольнити, в свою чергу, керуючись п.3 ч.1 ст.277 Господарського процесуального кодексу України, рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) слід скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" задовольнити.

2. Рішення Господарського суд Рівненської області від 18.10.2022р. у справі №910/18376/20(918/445/22) скасувати, прийняти нове судове рішення.

В позові відмовити.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Росава" (09100, Київська область, місто Біла Церква, вулиця Деваневського, будинок 91, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗВ Ріелті" (01034, місто Київ, вулиця Золотоворітська, 6, ) 14886грн. 00коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Рівненської області.

5. Справу №910/18376/20(918/445/22) повернути до Господарського суду Рівненської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "09" грудня 2022 р.

Головуючий суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Савченко Г.І.