ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2022 р. м. Рівне Справа № 918/629/22

Господарський суд Рівненської області у складі судді Н.Церковної при секретарі судового засідання І.Гусевик, розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" (02098, Київ, вул. Шумського Юрія, 1-А (літера "А", ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівтрейд" (33013, м. Рівне, вул. Литовська, 117, офіс5, ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "МІНЕРАЛЗ" (51909, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, смт. Карнаухівська, вул. Перемоги, 41 кв. 94, ) про стягнення 1 447 964,17 грн

в засіданні приймав участь:

від позивача - Гарбар О.М.

від відповідача - Дяденчук А.І.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівтрейд" (далі - Відповідач) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "МІНЕРАЛЗ" в якому просить стягнути заборгованість в сумі 1 447 964,17 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08 серпня 2017 року між TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» та ПП «МІНЕРАЛІЗ» було укладено Договір поставки №SO-08-08-2017. На виконання Договору TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» 20.09.2017 року передано ПП «МІНЕРАЛІЗ» товар згідно Акту прийому-передачі на відповідальне зберігання. В порушення умов Договору ПП «МІНЕРАЛІЗ» оплату вартості товару було здійснено частково. 11 вересня 2018 року за участі ПП «МІНЕРАЛІЗ», ТОВ «АКВА-АРТІС», що в подальшому було перейменовано на ТОВ «РІВТРЕЙД» та TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» було укладено Договір № SR-11-09-2018 про переведення боргу. Згідно умов Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу Первісним боржником ПП «МІНЕРАЛІЗ» переведено на Нового боржника ТОВ «АКВА-АРТІС» , що в подальшому було перейменовано на ТОВ «РІВТРЕЙД» , а останнім прийнято основний борг на загальну суму 1 499 902 грн. 60 коп. Новий боржник (Відповідач) зобов`язався оплатити TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» загальну суму заборгованості у розмірі визначеному у п.1.2 Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року, згідно з графіком погашення боргу, який узгоджувався між Новим боржником (Відповідачем) та Кредитором (Позивачем) та є невід`ємною частиною даного Договору. Весь цей час, починаючи з дати укладання Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року та по теперішній час, ТОВ «РІВТРЕЙД» продовжує користуватись Товаром, який було поставлено ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» на користь ПП «МІНЕРАЛІЗ» за Основним договором. Зі сторони Відповідача була часткова оплата боргу.

28.09.2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому вказує, що договір про переведення боргу № SR-11-09-2018 від 11.09.2018 року не підписаний ні первісним боржником ПП «Мінераліз», ні новим боржником ТОВ «Рівтрейд». Як вбачається з долученого до позовної заяви договору про переведення боргу №SR-11-09-2018 від 11.09.2018 року, то в ньому відсутні підписи та печатки генерального директора М.М. Мишкевич та директора ТОВ «Аква-Артіс» О.Ю. Супрунюка. Доводи позивача ТОВ «Бюлер Сервіс» про те, що оригінальний примірник договору про переведення боргу №SR-ll-09-2018 від 11.09.2018 року знаходиться у відповідача не відповідають дійсності.

07.10.2022 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, де зазначає, що Договір про переведення боргу № SR-11-09-2018 від 11.09.2018 року було підписано, що також неодноразово підтверджував Відповідач до моменту подачі Відзиву на позовну заяву. Усі заперечення Відповідача викладенні останнім у Відзиві на позовну заяву спростовуються тим, що Відповідач здійснював часткові оплати боргу. Банківські виписки мають вказівку на призначення платежу. Відповідач здійснивши часткові оплати 26.10.2018 року та 01.12.2020 року фактично визнав борг перед Позивачем, як і визнав факт укладення Договору про переведення боргу № SR-11-09-2018 де власне і визначена сума боргу Відповідача.

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 вересня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 24 серпня 2022 року копію заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09 вересня 2022 року задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року відкладено розгляд справи на 28 вересня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 26 вересня 2022 року задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28 вересня 2022 року продовжено строк підготовчого провадження до 24.11.2022 року включно та відкладено розгляд підготовчого засідання на 26 жовтня 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 26 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16 листопада 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 07 листопада 2022 року задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 16 листопада 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 29 листопада 2022 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 листопада 2022 року задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 листопада 2022 року призначено розгляд справи на 01 грудня 2022 року.

Крім того, 01.12.2022 року в судове засідання представник третьої особи Приватного підприємства "МІНЕРАЛЗ" не з`явився, про причини своєї неявки суд, не повідомив.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За приписами ч. 3 та ч. 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Ухвали у даній справі скеровувались третій особі за адресою: 51909, Дніпропетровська обл., м.Кам`янське, смт. Карнаухівська, вул. Перемоги, 41 кв.94, тобто за його місцезнаходженням, зазначеним у Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (така ж адреса міститься у позовній заяві ). Проте, як вбачається з матеріалів справи, ухвали суду повернулися з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Слід зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарського процесуального кодексу України, не зобов`язує й сторону у справі, зокрема позивача, з`ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із згаданою статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарський суд, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Крім того пунктом сьомим статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Таким чином суд вважає, що третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином і її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, в розумінні ст.ст. 120, 122, 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Як звернув увагу Верховний суд у складі колегії Касаційного господарського суду в постанові від 19.02.2020 року у справі № 910/16409/15 свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася за офіційною юридичною адресою, є порушенням норм процесуального права та може бути розцінено судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що, сторона була обізнана про розгляд справи в суді, повідомлялася про дату, час та місце судових засідань за вказаною адресою, однак не скористалася правом участі у судових засіданнях, тому відсутні підстави вважати, що судом під час розгляду справи було порушено норми процесуального права щодо повідомлення останнього про дату, час та місце судового розгляду.

За змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, про належне повідомлення третьої особи про дату, час та місце розгляду даної справи.

Судом зазначається, що у даній справі не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведене, судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість учасникам справи щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

08 серпня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" (Постачальник) та Приватним підприємством "МІНЕРАЛЗ" (Покупець) було укладено Договір поставки SR-11-09-2018 (далі-Договір) (а.с.10-16).

Згідно п. 1.1 та 1.2 Договору метою і предметом Договору, є придбання Покупцем Товару, відповідно до Додатку № 1, який є невід`ємною частиною даного Договору. Найменування, Товару, одиниці виміру, кількість, ціна (з урахуванням відповідного варіанту оподаткування податком на додану вартість), строки та умови (базис) поставки Товару визначаються у Додатках №1 та 32 до Договору, що є його невід`ємною частиною.

Пунктом 2.3. вказаного Договору, ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» зобов`язалось поставити товар вказаний у Додатках №1 і №2 до Договору на загальну суму 3 577 794 грн. 55 коп. У свою чергу, ПП «MIHEPAЛІ3» зобов`язалось прийняти товар вказаний у Додатках №1 і №2 до Договору та оплатити його ціну у розмірі та в порядку вказаному в п. 2.5. Договору (а.с.17-18).

Згідно п. 3.1 Договору ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» поставляє товар в строки та на умовах базису поставки, вказаних у Додатку № 1 до Договору, відповідно, до вимог Міжнародних правил тлумачення комерційних термінів "Інкотермс-2010". В Додатку № 1 до Договору вказано, що товар поставляється на умовах DDP (Правила Інкотермс-2010) за адресою: село Козин, Радивилівський район, Рівненська область.

Термін поставки товару - 3 місяці з моменту отримання першої передплати від ПП «МІНЕРАЛІЗ» на рахунок ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» згідно п. 2.5 Договору та при умові оплати другого платежу згідно з п. 2.5.2. Договору.

Пунктом 3.6 Договору сторони передбачили, що право власності на товар виникає у ПП «МІНЕРАЛІЗ» з дати повної оплати товару.

Відповідно до п. 11.8 Договору сторони визначили, що даний Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2018 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання Сторонами їх зобов`язань.

На виконання умов Договору поставки № SO-08-08-2017 від 08 серпня 2017 року ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» 20.09.2017 року передано ПП «МІНЕРАЛІЗ» товар згідно Акту прийому-передачі на відповідальне зберігання. При цьому, згідно Акту, відповідальне зберігання дійсно терміну виконання ПП «МІНЕРАЛІЗ» обов`язків згідно умов Договору. Право власності на товар, за згодою сторін, переходить до ПП « МІНЕРАЛІЗ» після здійснення 100% оплати, що підтверджується підписаними обома сторонами видаткової накладної (а.с.19).

11 вересня 2018 року між Приватним підприємством «МІНЕРАЛІЗ» (первісний боржник), Товариством з обмеженою відповідальністю «Аква-Артіс» (новий боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БЮЛЕР СЕРВІС» було укладено Договір №SR-11-09-2018 про переведення боргу (а.с.20-22).

Відповідно до п.1.2 Договору первісний боржник переводить на Нового боржника, а останній приймає основний борг (грошове зобов`язання) на загальну суму 1 499 902,60 грн., що в перерахунку на курс євро згідно сайту minfin.com.ua розділу Валюта/Міжбанк/Архів курсу євро на міжбанку/Курс продажу на 11.09.2018 року рівний 32,5454 грн. / євро становить в еквіваленті 46 086,46 євро, що виник на підставі Договору поставки № SO-08-08-2017 від 08 серпня 2017 року.

Загальна вартість предмету поставки згідно Основного договору становить 3 577 794,55 грн., що в перерахунку на курс євро згідно сайту minfin.com.ua розділу Валюта/Міжбанк/Архів курсу євро на міжбанку/Курс продажу на 07.08.2017 року рівний 30,3946 грн. / євро становить в еквіваленті 117 711,52 євро. На момент підписання цього Договору Первісним боржником за Основним договором здійснено наступні оплати: 11.08.2017 року на суму 1 073338,37 грн. з ПДВ 178 889,73 грн.; 19.09.2017 року на суму 734 121,94 грн. з ПДВ 122353,65 грн.; 21.11.2017 року на суму 164618,35 грн. з ПДВ 27 436,39 грн.; 21.11.2017 року на суму 166 974,58 грн. з ПДВ 27829.10 грн.; 28.02.2018 року на суму 172 939,82 грн. з ПДВ 28 823,30 грн. (а.с.38-46).

Таким чином, Сторони підтверджують, що станом на 11 вересня 2018 року, заборгованість Первісного боржника перед Кредитором за Основним договором становить 1 499 902,60 грн. що в перерахунку на курс євро згідно сайту minfin.com.ua розділу Валюта/Міжбанк/Архів курсу євро на міжбанку/Курс продажу на 11.09.2018 року рівний 32,5454 грн. / євро становить в еквіваленті 46 086,47 євро. з ПДВ.

У разі, якщо новий боржник не погашає заборгованість на 11.09.2018 року, до 30.09.2018 року, тоді станом на 31 грудня 2018 року, загальна заборгованість Первісного боржника перед кредитором за Основним договором складатиме 1 532 964 грн. 17 коп. що в перерахунку на курс евро згідно сайту minfm.com.ua розділу Валюта/Міжбанк/Архів курсу евро на міжбанку/Курс продажу на 11.09.2018 року рівний 32,5454 грн. /євро становив суму в еквіваленті 47 102,33 євро, з ПДВ. (п.1.3 Договору).

Згідно п. 1.4 Договору новий боржник повинен оплатити Кредитору загальну суму заборгованості у розмірі визначеному у п.1.2. цього Договору, згідно з графіком погашення боргу, який узгоджується між Новим боржником та Кредитором та є невід`ємною частиною даного Договору.

Доказів виконання зобов`язання щодо здійснення розрахунків на суму 1447 964,17 грн. відповідач на момент розгляду спору не надав.

15.07.2020 року адвокатом Гарбаром Олександром Миколайовичем було направлено на адресу ТОВ «РІВТРЕЙД» вимогу № 98 від 15.07.2020 року про виконання зобов`язань згідно Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року.(а.с.25-28).

На вищезазначену вимогу ТОВ «РІВТРЕЙД» надало відповідь від 05.08.2020 року № 102. В даній відповіді ТОВ «РІВТРЕЙД» зазначає, що не має змоги погасити заборгованість перед ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» у розмірі 1 532 964 грн. 17 коп. у зв`язку з тим, що ПП «МІНЕРАЛІЗ» як Первісний боржник Договором № SR-11-09-2018 про переведення боргу не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив на користь ТОВ «РІВТРЕЙД» як Нового боржника грошові кошти у розмірі 1 532 964 грн. 17 коп. (а.с.29-30).

Також, відповідач зазначає, що не має змоги погасити заборгованість перед ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» у розмірі 1 532 964 грн. 17 коп. у зв`язку з тим, що ПП«МІНЕРАЛІЗ» як Первісний боржник Договором № SR-11-09-2018 про переведення боргу не виконав взяті на себе зобов`язання та не сплатив на користь ТОВ«РІВТРЕЙД» як Нового боржника грошові кошти у розмірі 1 532 964 грн. 17 коп.

08 вересня 2020 року ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» повторно було направлено на адресу ТОВ «РІВТРЕЙД» вимогу № 2020/09-209 від 08.09.2020 року про виконання зобов`язань згідно Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року про негайне погашення боргу(а.с.31-33).

У відповіді від 11.09.2020 року № 105 на вимогу ТОВ «РІВТРЕЙД» пропонувало знизити загальну вартість обладнання на 20 102,33 Євро до залишкової 20000,00 Євро та підписати Додаткову угоду про погашення заборгованості на протязі 24 місяців, щомісячними платежами, тобто гривневі платежі в еквіваленті 833,33 євро щомісячно (а.с.34).

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з дати укладання Договору № SR-11 -09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року та по теперішній час, ТОВ «РІВТРЕЙД» продовжує користуватись Товаром, який було поставлено ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» на користь ПП «МІНЕРАЛІЗ» за Основним договором, що підтверджується листом ТОВ «РІВТРЕЙД» на адресу ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» (а.с.36).

ТОВ «РІВТЕЙД» листом № 120 від 30.11.2020 року просило ТОВ «БЮЛЕР СЕРВІС» надати свою згоду на демонтаж та вивезення з їхньої території обладнання. В цьому ж листі ТОВ «РІВТРЕЙД» зазначає, що дане обладнання належить йому на праві користування та володіння згідно умов Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу (а.с.37).

При цьому, у відповідності до виписок по рахунках від 26.10.2018 року на суму 75 000,00 грн. та від 01.12.2020 року на суму 10000,00 грн. часткова оплата боргу зі сторони відповідача була перерахована позивачу (а.с.44-45).

Враховуючи наведене загальний розмір заборгованості відповідача за договором поставки станом на 18.08.2022 року становить 1 447 964,17 грн., що в перерахунку на курс євро становить в еквіваленті 38 955,18 євро.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано доказів належної оплати заборгованості за отриманий від позивача товар.

Поряд з цим, відповідач зазначає, що договір про переведення боргу № SR-11-09-2018 від 11.09.2018 року не підписаний ні первісним боржником ПП «Мінераліз», ні новим боржником ТОВ «Рівтрейд». Як вбачається з долученого до позовної заяви договору про переведення боргу №SR-11-09-2018 від 11.09.2018 року, то в ньому відсутні підписи та печатки генерального директора М.М. Мишкевич та директора ТОВ «Аква-Артіс» О.Ю. Супрунюка, а відтак у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем.

Розглядаючи спір по суті, господарський суд враховує наступне.

Норми права, що підлягають до застосування, мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Пунктом 3 частини 1статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.265 ГК України).

Як встановлено судом, 08 серпня 2017 року між TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» та ПП «МІНЕРАЛІЗ» було укладено Договір поставки №SO-08-08-2017. На виконання Договору TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» 20.09.2017 року передано ПП «МІНЕРАЛІЗ» товар згідно Акту прийому-передачі на відповідальне зберігання. В порушення умов Договору ПП «МІНЕРАЛІЗ» оплату вартості товару було здійснено частково. 11 вересня 2018 року за участі ПП «МІНЕРАЛІЗ», ТОВ «АКВА-АРТІС», що в подальшому було перейменовано на ТОВ «РІВТРЕЙД» та TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» було укладено Договір № SR-11-09-2018 про переведення боргу. Згідно умов Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від Первісного боржника ПП «МІНЕРАЛІЗ» переведено на Нового боржника ТОВ «АКВА-АРТІС», що в подальшому було перейменовано на ТОВ «РІВТРЕЙД» , а останнім прийнято основний борг на загальну суму 1499902 грн. 60 коп. Новий боржник (Відповідач) зобов`язався оплатити TOB «БЮЛЕР СЕРВІС» загальну суму заборгованості у розмірі визначеному у п.1.2 Договору № SR-11-09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року, згідно з графіком погашення боргу, який узгоджувався між Новим боржником (Відповідачем) та Кредитором (Позивачем) та є невід`ємною частиною даного Договору.

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Так, відповідно до ст.520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 26.04.2017 року у справі №922/1029/16, норма статті 520 ЦК має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу.

Чинним законодавством встановлено лише форму правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні - цей правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (статті 513, 521 ЦК).

Із пояснень позивача вбачається що ПП «Мінераліз», та ТОВ «Рівтрейд» звернулись із пропозицеєю щодо врегулювання спору шляхом укладення договору про переведення боргу, та як зазначив позивач, останнім було підписано премірник Договору № SR-11 -09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року та направлено на адресу відповідача та третьої особи, чим підтвердив свою волю, як кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу.

Як встановлено судом і це вбачається із матеріалів справи на виконання Договору № SR-11 -09-2018 про переведення боргу від 11.09.2018 року та у відповідності до виписок по рахунках від 26.10.2018 року на суму 75000,00 грн. та від 01.12.2020 року на суму 10 000,00 грн. часткова оплата боргу зі сторони відповідача була перерахована позивачу (а.с.44-45). Поруч з цим, відповідач не зазначив, що відповідні кошти з призначення платежу: «за оптичну сортувальну машину» були перераховані помилково та не підтвердив інформації щодо укладення із позивачем інших подібних договорів.

Разом із тим, виписки по рахунках, лист - пропозиція про зниження вартості ціни товару може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості за умови, що інформація, відображена у вище зазначених документах підтверджена первинними документами.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій; листування сторін тощо.

Отже, часткова оплата боргу та листування між позивачем та відповідачем, свідчить про визнання боржником такого боргу.

Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у Постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі N 916/1171/18, від 14.11.2018 у справі N 910/8682/18, від 30.08.2018 у справі N 904/8978/17, від 04.03.2019 у справі N 5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі N 9017/317/19, від 09.07.2019 у справі N 903/849/17.

Отже, суд приймає до уваги суперечливість позиції відповідача на підтвердження обставини відсутності його волевиявлення на укладення договору переведення боргу.

Так, відповідач зазначає про відсутність будь-яких правовідносин з позивачем, позаяк наявність вищезазначених обставин, що свідчать про зворотне.

Варто зазначити, що добросовісніть - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд у низці справ робить посилання на принцип римського права "venire contra factum proprium" (заборона суперечливої поведінки), який "базується ще на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці)".

Зазначений принцип римського права "venire contra factum proprium" є вираженням "equitable estoppel" однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на "principles of fraud". Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22 315сво18); постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 квітня 2019 року у справі №903/394/18; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 листопада 2018 року у справі №911/205/18.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд повинен враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України ).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (ст.79 ГПК України).

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 ст. 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 року Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року серія A, №303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші аргументи, доводи та міркування сторін не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на їх обґрунтованість.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 21719,46 грн. покладаються на відповідача у справі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити в повному обсязі.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівтрейд" (33013, м.Рівне, вул. Литовська, 117, офіс5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бюлер Сервіс" (02098, Київ, вул. Шумського Юрія, 1-А (літера "А", ) суму заборгованості у розмірі 1 447 964,17 грн та 21 719,46 грн судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2022 року.

Суддя Н. Церковна