ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" грудня 2022 р. Справа № 924/741/22

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Заверухи С.В., за участю секретаря судового засідання Тлусти У.О., розглянувши у залі судового засідання № 305 справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром", м. Нікополь Дніпропетровської області

до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція", м. Нетішин Хмельницької області

про стягнення 7603,13 грн 3% річних та 12351,35 грн інфляційних втрат,

Представники сторін:

позивача: Кобеляцький Д.М. - представник згідно ордера

відповідача: не з`явився

У судовому засіданні 06.12.2022 року відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Процесуальні дії по справі.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 17.10.2022р. відкрито провадження у справі № 924/741/22 в порядку розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі, надано строк для подання відзиву та відповіді на відзив.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 15.11.2022р. закрито підготовче провадження у справі № 924/741/22 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техармапром" звернулося до суду з позовом про стягнення з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" 7603,13 грн 3% річних та 12351,35 грн інфляційних втрат на підставі договору поставки № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.12.2020р. господарським судом Хмельницької області у справі № 924/1300/20 видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром" 202982,76 грн заборгованості за договором поставки № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. Як зазначає позивач, у справі № 924/1300/20 судом було встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю "Техармапром" було поставлено відповідачу товар на загальну суму 412982,76 грн, який в обумовлені договором строки оплачений не був. Відповідач виконав добровільно судовий наказ від 14.12.2020р. по справі № 924/1300/20, сплативши із запізненням кошти у розмірі 412982,20 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 15.04.2020р. та від 24.12.2020р. Крім того, як відзначено у позові, відповідно до положень п. 5.1. договору поставки датою поставки є дата видаткової накладної, отже товар поставлено 05.12.2019р., а граничним строком для здійснення оплати є - 20.01.2020р. Таким чином, позивачем з 21.01.2020р. по 23.12.2020р. на суму несплаченої заборгованості нараховано відповідачу 3% річних та інфляційні втрати, що є способами захисту майнових прав.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив від 15.11.2022р., у якій зазначено, зокрема, що датою поставки товару є дата вказана у підписаній сторонами видатковій накладній, тому датою поставки товару згідно видаткової накладної № 29 є 05.12.2019р., а граничним строком для здійснення оплати за поставлений товар - 20.01.2020р. Отже, з 21.01.2020р. за відповідачем рахувалася заборгованість у розмірі 412982,76 грн. Також у відповіді на відзив позивач заперечує щодо важкого фінансового становища відповідача та заяви останнього про необґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу та необхідність їх зменшення.

Представником відповідача подано до суду відзив на позов від 24.10.2022р., у якому просить: відмовити у задоволенні позовних вимог; у разі ухвалення судом рішення про повне або часткове задоволення позовних вимог позивача зменшити розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивача до їх розумного, реального і обґрунтованого розміру; у разі ухвалення судом рішення надати відповідачу відстрочення виконання такого рішення суду тривалістю 3 календарних місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили, але не менше ніж до закінчення 2 календарних місяців з моменту припинення воєнного стану в Україні. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що безпідставними є твердження позивача про дати початку перебігу і закінчення строків для виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати поставленого за договором товару, оскільки на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 598720,32 грн за 5 видатковими накладними. При цьому, умовами укладеного між сторонами договору не передбачено права постачальника здійснювати таку поставку всього обсягу товару частинами або лише частину товару. Таким чином, у разі, коли постачальником поставлено лише частину товару, яка не відповідає умовам договору щодо кількості товару, передбачений договором строк для оплати товару не розпочинає свого перебігу. Отже, в даному випадку, як зауважує відповідач, лише після здійснення позивачем поставки 23.07.2020р. залишку передбаченого договором товару згідно видатковою накладною № 65 від 21.07.2020р. строк для оплати, зважаючи на п. 5.1. договору, розпочав свій перебіг з 24.07.2020р. і закінчився 07.09.2020р. Також відповідачем зазначено, що проведення ним часткової оплати вартості частини поставленого товару жодним чином не свідчить про настання передбаченого договором строку на оплату вартості прийнятого товару. Із зазначеного, безпідставним є проведене у позовній заяві нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 21.01.2020р. по 07.09.2020р. Крім того, відповідач вказав про неможливість здійснення оплати в строк до 07.09.2020р. у зв`язку із скрутним фінансовим становищем.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в заявах по суті справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Перелік обставин, які є предметом доказування; та доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність даних обставин.

21.11.2019р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Техармапром" (постачальник) та державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (покупець) укладено договір поставки № 15849/53-124-01-19-11381, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити ЗІЗ для захисту органів дихання (товар). Найменування товару, кількість, виробник, ціна та код товару згідно з УКТ ЗЕД зазначаються в специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.1. договору якість, кількість товару повинна відповідати ДСТУ, ТУ, технічним характеристикам вказаним у специфікації до договору, технічній документації, якою встановлені вимоги, щодо якості, кількості, умовам договору та підтверджуватися паспортом, сертифікатом перевірки типу, декларацією про відповідність, висновком санітарно-епідеміологічної експертизи.

Згідно п. 2.2. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, встановленим розділом 2 цього договору.

У відповідності до п. 2.3. договору постачальник гарантує, що товар буде поставлений в строки та в повному об`ємі відповідно до умов цього договору.

Як передбачено п. 2.4. договору, в разі поставки неякісного (дефектного) товару, товару, що не відповідає умовам договору, а також при недопоставці товару - покупець письмово повідомляє постачальника про виявлені недоліки товару.

Ціна договору становить: 500000,00 грн, крім того ПДВ 20% - 100000,00 грн. всього: 600000,00 грн (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 4.2. договору ціна за одиницю товару, кількість та загальна вартість товару по договору визначається специфікацією № 1 до договору.

Згідно п. 5.1. договору оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

У відповідності до п. 6.1. договору приймання товару за якістю та кількістю здійснюється на складі вантажоотримувача у відповідності з Інструкціями № П-6 (1965р.) та № П-7 (1966р.), затвердженими постановою Держарбітражу при Раді міністрів СРСР, з наступними змінами і доповненнями та СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація Вхідного контролю продукції АЕС" (energoatom.kiev.ua).

Як передбачено п. 6.4. договору, датою поставки товару вважається дата підписання вантажоодержувачем видаткової накладної.

Сторонами підписано специфікацію № 1 до договору поставки № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. про поставку товару на загальну суму 600000,00 грн, а саме: 1) маска повнолицьова серії ЗМ 6000 в кількості 102 шт. на суму 211497,00 грн; 2) напівмаска серії ЗМ 6000 в кількості 95 шт. на суму 19712,50 грн; 3) напівмаска серії ЗМ 7500 в кількості 7 шт. на суму 3423,00 грн; 4) респіратор ЗМ 9928 FFP2 в кількості 250 шт. на суму 55550,00 грн; 5) респіратор ЗМ 9925 FFP2 в кількості 250 шт. на суму 37025,00 грн; 6) респіратор К112 FFFP-2 в кількості 3610 на суму 26714,00 грн; 7) респіратор Р2-У в кількості 300 шт. на суму 39990,00 грн; 8) фільтр ЗМ 6099 АВЕК2Р3 в кількості 20 пар на суму 11848,00 грн; 9) фільтр ЗМ 6059 АВЕК1 в кількості 78 пар на суму 16177,20 грн; 10) фільтр ЗМ 5911 Р1 в кількості 120 пар на суму 3996,00 грн; 11) фільтр ЗМ 6035 Р3 в кількості 30 пар на суму 4666,50 грн; 12) фільтр ЗМ6051А1 в кількості 40 пар на суму 6516,00 грн; 13) фільтр ЗМ 6055 А2 в кількості 60 пар 13332,00 грн; 14) фільтр 6054 К1 в кількості 6 пар на суму 1555,80 грн; 15) фільтр 60928 в кількості 110 пар на суму 39105,00 грн; 16) фільтр 5925 Р2 в кількості 120 пар на суму 8892,00 грн.

31.01.2020р. сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р., відповідно до п. 1 якої сторонами погоджено, що відповідно до ч. 4 п. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі" сторони прийшли до згоди продовжити до 31.03.2020р. термін поставки товару - поз. 7 та поз. 15 специфікації № 1 до договору № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р., а саме: респіратор Р2-У в кількості 200 шт. по ціні 133,30 грн на суму 26660,00 грн, фільтр 60928 в кількості 20 пар по ціні 355,50 грн на суму 7110,00 грн.

Відповідно до видаткової накладної № 29 від 05.12.2019р. товариством з обмеженою відповідальністю "Техармапром" (постачальник) поставлено, а державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (одержувач) прийнято товар (ЗІЗ) на загальну суму 412982,76 грн.

Згідно видаткової накладної № 34 від 19.12.2019р. позивачем поставлено відповідачу товар (ЗІЗ) на загальну суму 146493,24 грн.

Відповідно до видаткової накладної № 16 від 25.03.2020р. позивачем поставлено відповідачу товар (ЗІЗ) на суму 15996,00 грн.

Згідно видаткової накладної № 32 від 06.05.2020р. позивачем поставлено відповідачу товар (ЗІЗ) на суму 8532,00 грн.

Відповідно до видаткової накладної № 65 від 21.07.2020р. позивачем поставлено відповідачу товар (ЗІЗ) на суму 14716,32 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Техармапром" виставлено державному підприємству "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" рахунок на оплату № 27 від 05.12.2019р. на суму 412982,76 грн.

Згідно судового наказу господарського суду Хмельницької області від 14.12.2020р. у справі № 924/1300/20 стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (, 01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд. 3) в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція "Державного підприємства" Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (код ЄДРПОУ ВП: 21313677, 30100, Хмельницька область, м.Нетішин, вул. Енергетиків, буд.20) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром" (, Дніпропетровська область, м.Нікополь, вул. Запорізька , буд. 49) 202982,76 грн (двісті дві тисячі дев`ятсот вісімдесят дві гривні 76 коп) - заборгованості за договором поставки №15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019 року, 210,20 грн. (двісті десять гривень 20 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Відповідачем сплачено товариству з обмеженою відповідальністю "Техармапром" кошти за отримані ТМЦ згідно договору № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. та накладної № 29 від 05.12.2019р., що підтверджується платіжними дорученнями: № 2995 від 23.04.2020р. на суму 15996,00 грн, № 3058 від 24.04.2020р. на суму 146493,24 грн, № 3591 від 15.05.2020р. на суму 210000,00 грн, № 6518 від 22.09.2020р. на суму 7110,00 грн, № 6519 від 22.09.2020р. на суму 12263,60 грн, № 8777 від 24.12.2020р. на суму 202982,76 грн.

З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем у встановлений договором строк не виконано свої зобов`язання з оплати за поставлений позивачем товар, позивач звернувся з позовом до суду щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів (визнання більш вірогідними), аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 Цивільного кодексу України та 174 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод (правочинів), передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

З положень статті 509 ЦК України, яку розширює стаття 173 ГК України, вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до норм статей 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, що виникли між ними, носять характер таких, що виникають з договору купівлі-продажу (поставки), про що, зокрема, свідчать договірні зобов`язання сторін - постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити ЗІЗ для захисту органів дихання (товар). Найменування товару, кількість, виробник, ціна та код товару згідно з УКТ ЗЕД зазначаються в специфікації № 1 (додаток № 1), яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у п. 5.1. договору обумовлено, що оплату за поставлений товар покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати поставки товару на склад вантажоотримувача, за умови відповідності поставленого товару вимогам договору щодо його кількості та якості.

Матеріалами справи стверджується, що позивачем згідно видаткової накладної № 29 від 05.12.2019р. на виконання договору № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. було поставлено відповідачу товар (ЗІЗ) на загальну суму 412982,76 грн.

Отже, виходячи зі змісту п. 5.1. договору, відповідач зобов`язаний був оплатити поставлений позивачем товар згідно видаткової накладної № 29 від 05.12.2019р. у строк до 20.01.2020р. включно.

Однак, відповідачем повну оплату за поставлений товар згідно вищевказаної видаткової накладної проведено з порушенням терміну, встановленого договором поставки, що підтверджується платіжними дорученнями № 3591 від 15.05.2020р. на суму 210000,00 грн та № 8777 від 24.12.2020р. на суму 202982,76 грн.

Крім того, факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати за поставлений позивачем товар підтверджується чинним судовим наказом господарського суду Хмельницької області від 14.12.2020р. у справі № 924/1300/20, відповідно до якого стягнуто з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція "Державного підприємства" Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром" 202982,76 грн заборгованості за договором поставки № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р.

При цьому, судом враховується, що будь-яких письмових зауважень щодо кількості поставленого товару (недопоставки) за накладною № 29 від 05.12.2019р., як це передбачено розділом 2 договору, відповідачем позивачу не пред`являлось, відповідних актів згідно Інструкцій № п-6 (1965р.) та № п-7 (1966р.) відповідач щодо кількості товару не складав, відповідач від товару не відмовлявся, товар позивачу не повертав, зазначену видаткову накладну про поставлений товар на суму 412982,76 грн відповідач підписав. Разом з тим, п. 5.1. договору не містить умову про оплату за поставлений товар з дати поставки усього товару та будь-яких змін до даного пункту договору додатковими угодами сторонами не вносилося.

Положеннями ст. 692 ЦК України врегульовано порядок оплати товару за договорами купівлі-продажу (поставки). Зокрема, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Таким чином, зважаючи на підписання сторонами видаткової накладної № 29 від 05.12.2019р., суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача оплатити товар у строк, визначений п. 5.1. договору, настало після його прийняття.

Отже, заперечення відповідача щодо того, що строк з оплати товару розпочинає перебіг за умов поставки усього товару за видатковими накладними №№ 29, 34, 16, 32, 65 є необґрунтованими.

Статтями 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України, ч. 7 ст. 193 ГК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Як слідує із позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення 7603,13 грн 3% річних за період з 21.01.2020р. по 23.12.2020р. та 12351,35 грн інфляційних втрат за аналогічний період.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, провівши в системі "Законодавство" перерахунок 3% річних, дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано та заявлено до стягнення суму 7603,13 грн 3% річних (на суму боргу 412982,76 грн за період з 21.01.2020р. по 14.05.2020р. = 3892,87 грн; на суму боргу 202982,76 грн за період з 15.05.2020р. по 23.12.2020р. = 3710,26 грн).

Відповідно до статті 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов`язання" №14 від 17.12.2013 року).

При застосуванні індексу інфляції необхідно брати до уваги, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно необхідно рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня (лист Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ").

Щодо заявленої до стягнення суми втрат від інфляції судом враховується правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020р. у справі № 905/21/19. Зокрема, при розрахунку "інфляційних втрат" у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин за аналогією закону підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 № 265, а також визначений порядок нарахування інфляційних втрат у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу (пункти 25 - 29 постанови Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 905/21/19). Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення (пункт 23 постанови Верховного Суду від 26.06.2020р. у справі № 905/21/19).

Також об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у справі № 905/21/19 наведено формулу, за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.

У випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100% (п. 28 постанови у справі № 905/21/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 20.11.2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.07.2019р. у справі № 905/600/18 дійшов висновку, що до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом здійснено перерахунок інфляційних втрат в системі "Законодавство", відповідно до якого вважає правомірною до стягнення суму інфляційних втрат у розмірі 12344,18 грн:

1) 5375,30 грн (за період лютий - квітень 2020 року на суму боргу 412982,76 грн), заявлена позивачем сума є меншою за визначену судом, а відтак, враховуючи, що визначення розміру позовних вимог є правом саме позивача та те, що суд позбавлений права виходити за межі заявлених позовних вимог, суд визначає розмір інфляційних втрат за вказаний період за розрахунком позивача в сумі 5368,77 грн;

2) 412982,76 грн (залишок боргу на початок розрахункового періоду) * індекс інфляції у травні 2020 року (100,3) - 210000,00 грн (погашення суми заборгованості у травні 2020 року) = 204221,71 грн (залишок основного боргу з інфляційною складовою). 204221,71 грн (сума загальної заборгованості з урахуванням інфляційних нарахувань) * індекс інфляції за період травень - грудень 2020 року = 211239,70 грн (сума загальної заборгованості з урахуванням інфляційних нарахувань за період травень-грудень 2020 року). Інфляційне збільшення за період травень-грудень 2020 року склало 7017,99 грн з розрахунку: 211239,70 грн (сума загальної заборгованості з урахуванням інфляційних нарахувань за період травень-грудень 2020 року) - 204221,71 грн (сума загальної заборгованості з урахуванням інфляційних нарахувань). Оскільки заявлена позивачем сума є меншою за визначену судом, суд визначає розмір інфляційних втрат за вказаний період за розрахунком позивача в сумі 6982,58 грн.

Щодо посилань відповідача на наявність об`єктивних і незалежних від нього обставин, які склались у зв`язку із новими умовами функціонування ринку електроенергії, наявністю заборгованості ДП "Енергоринок" перед відповідачем та які призвели до скрутного фінансового становища відповідача, судом враховується наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

З аналізу наведеної норми слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

У п. 7.1 договору сторони врегулювали, що вони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, зазначених в п. 2 ст. 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні", які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін.

Сторона, для якої склалась неможливість виконання обов`язків за договором, зобов`язана письмово повідомити іншу сторону про настання або припинення вищезгаданих обставин не пізніше 3 днів з моменту їх настання або припинення (п. 7.2 договору).

Згідно з п. 7.5 договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є Сертифікат Торгово-Промислової палати України.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) можуть бути засвідчені, зокрема Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видання сертифікатів про такі обставини.

Однак відповідачем ні у порядку, передбаченому Законом України "Про торгово-промислові палати в Україні" та п. 7.5 договору, ні іншими належними та допустимими доказами не підтверджено наявності будь-яких обставини непереборної сили для відповідача і що саме такі обставини зробили неможливим виконання ним свого зобов`язання за договором.

При цьому з приводу законодавчих змін, які відбулися в енергетичному ринку країни, на які посилається відповідач, останні не входять до переліку обставин непереборної сили, визначеного ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні".

Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів, які би підтверджували скрутне фінансове становище саме відповідача.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначені обставини справи у їх сукупності, положення законодавства, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача 7603,13 грн 3% річних та 12351,35 грн інфляційних втрат.

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.ст. 123, 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4997,72 грн витрат на професійну правничу допомогу, з яких 4000,00 грн за підготовку позовної заяви та 997,72 грн - гонорар за прийняття рішення на користь клієнта-позивача у майновому спорі.

Відповідач у відзиві на позов вважає витрати позивача на професійну правничу допомогу надмірно завищеними, безпідставними та не підтвердженими належними і допустимими доказами. Просить зменшити розмір відшкодування вказаних витрат до їх розумного, реального і обґрунтованого розміру.

Зокрема, зазначив, що враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування, обсяги досліджуваних обставин справи та доказів, справа № 924/741/22 є нескладною та малозначною. У справі професійна правнича допомога не передбачає необхідності складання значної кількості процесуальних документів, крім позовної заяви, а також участі адвоката в судових засіданнях, що виключає необхідність значних затрат часу на підготовку процесуальних документів та особисту участь адвоката у цій справі.

При розподілі витрат на професійну правничу допомогу судом враховується наступне.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За визначенням ст. 1 вищевказаного Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленого у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як убачається з матеріалів справи, 04.01.2022р. між позивачем (клієнт) та адвокатським об`єднанням "Легал Партнерс Юкрейн" (адвокатським об`єднанням) укладено договір про надання правової допомоги № 3/2022, згідно з п. 1.1 якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором, протягом 2022 року, а клієнт - прийняти і оплатити таку правову допомогу та витрати, необхідні для виконання його доручень, на умовах, у порядку та строки, передбачені цим договором.

Адвокатське об`єднання на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання правової допомоги, зокрема представляти у встановленому порядку інтереси клієнта в господарських судах, судах загальної юрисдикції, адміністративних судах, в тому числі апеляційних судах, Верховному суді, Конституційному суді, а також в інших органах під час розгляду правових спорів (пп. 1.2.4 договору про надання правової допомоги).

Згідно з п. 1.4 договору про надання правової допомоги для надання правової допомоги клієнту адвокатське об`єднання призначає, з-поміж інших, адвоката Кобеляцького Д.М.

Адвокатське об`єднання/адвокат має право: адвокат (виступаючи як представник) здійснює захист прав та законних інтересів клієнта у випадках, передбачених цивільно-процесуальним, господарсько-процесуальним законодавством, кримінально-процесуальним та кодексом адміністративного судочинства України (пп. 2.1.1 договору про надання правової допомоги).

Адвокатське об`єднання має право самостійно визначати обсяги і методи і надання послуг правового характеру, які пов`язані з наданням правової допомоги, передбачених цим Договором, за умови, що такі методи не суперечать чинному законодавству України (пп. 2.1.7 договору про надання правової допомоги).

Відповідно до п. 2.2. договору про надання правової допомоги адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання, зокрема: надавати правову допомогу з питань, згідно предмета договору; представляти і захищати права та інтереси клієнта.

У п. 4.1. договору зазначено, що оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку.

Правову допомогу, що надається адвокатським об`єднанням, клієнт оплачує в гривнях, на підставі рахунку, за вартістю, вказаною в прайс-листі адвокатського об`єднання (п. 4.2. договору про надання правової допомоги).

Згідно з п. 4.3. договору за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної із сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість.

Сума, вказана в рахунках на оплату є гонораром адвокатського об`єднання за надання правової допомоги та поверненню не підлягає (п. 4.6. договору).

Відповідно до п. 7.1. договору він укладений на строк до 31.12.2022 року та набирає чинності з моменту його підписання.

Додатком до договору сторонами погоджено прайс-лист (розмір адвокатського гонорару при юридичному обслуговуванні без фіксованого гонорару) (справи по ГПК), у п. 6.8. якого зазначено, що вартість участі у суді першої інстанції по майновому спору (підготовка позовної заяви або відзиву на позовну заяву та/або зустрічного позову, підготовка до 3 необхідних процесуальних документів, участь в 1 підготовчому засіданні, 1 засіданні по суті) становить 10000,00 грн + 5% ціни позову. Також зазначено, що вартість підготовки позовної заяви (до 5 годин) становить 4000,00 грн; гонорар за прийняття рішення на користь клієнта-позивача у майновому спорі (незалежно від інстанції суду) - 5% від задоволених позовних вимог (п.п. 6.2, 6.10 додатку).

28.09.2022р. між позивачем та адвокатським об`єднанням "Легал Партнерс Юкрейн" складено та підписано акт про надання правової допомоги, згідно з яким відповідно до договору про надання правової допомоги від 04.01.2022р. № 3/2022 адвокатське об`єднання надало, а клієнт прийняв правову допомогу: підготовка позовної заяви про стягнення 3% річних та інфляційних втрат на суму 4000,00 гривень.

У матеріали справи надано лист адвокатського об`єднання "Легал Партнерс Юкрейн", в якому об`єднання повідомляє про надання позивачу усної консультації та намір підготувати позовну заяву про стягнення 3% річних і інфляційних втрат за договором № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р. і підтверджує отримання винагороди за надану правову допомогу в розмірі 4000,00 гривень.

Матеріали справи містять ордер серії АЕ № 1155689 від 28.09.2022р., виданий адвокату Кобеляцькому Д.М. на надання правничої (правової) допомоги позивачу, свідоцтво Кобиляцького Д.М. про право на заняття адвокатською діяльністю № 4250 від 22.04.2019р., посвідчення адвоката України від 22.04.2022р., видане Кобиляцькому Д.М.

Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 5, 6 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст.126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом враховується, що у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, яке визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.

Разом з цим, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для «конкретної справи» (п. 4.16. постанови Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови від 28.04.2021 у справі № 902/1051/19 та від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При оцінці розміру гонорару за прийняття рішення на користь позивача у майновому спорі (5% від задоволених позовних вимог), судом також береться до уваги позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Так, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зауважила, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Судом враховується, що погоджений сторонами гонорар за прийняття рішення на користь клієнта-позивача у майновому спорі (незалежно від інстанції суду), що становить 5% від задоволених позовних вимог, обумовлений сторонами до сплати у визначеному розмірі під відкладальною умовою та є складовою частиною гонорару адвоката, а тому належить до судових витрат і підлягає розподілу між сторонами.

Виходячи з наведених вище вимог процесуального законодавства, розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Такі докази відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесення позивачем витрат на надання професійної правничої допомоги підтверджується актом про надання правничої допомоги від 28.09.2022р., згідно з яким позивачу надано правничу допомогу з підготовки позовної заяви, вартість якої становить 4000,00 грн, а також наявною у матеріалах справи позовною заявою (від 28.09.2022р.), складеною Кобеляцьким Д. Враховуючи результат вирішення спору, 5% від задоволених позовних вимог, що передбачені 6.10 додатку (прас-листа) до договору про надання правової допомоги, становлять 997,72 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, враховуючи конкретні обставини справи, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також критерієм розумності, суд дійшов висновку не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення.

Зокрема, з аналізу предмету позовних вимог та наданих матеріалів слідує, що справа є нескладною та малозначною, підготовка її до розгляду не потребувала аналізу великої кількості норм чинного законодавства та судової практики.

З урахуванням наведеного вище та враховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат зі складністю справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності з урахуванням ціни позову у справі, беручи до уваги заперечення відповідача щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу і клопотання про їх зменшення, суд дійшов висновку, що розумними, пропорційними та обґрунтованими для цієї справи є судові витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 2000,00 грн, які і підлягають стягненню на користь позивача. У задоволенні решти витрат на правову допомогу суд відмовляє.

Як зазначалося вище, відповідач у відзиві на позов просить відстрочити виконання рішення суду у цій справі тривалістю 3 календарних місяці з моменту набрання рішенням законної сили, але не менше ніж до закінчення 2 календарних місяців з моменту припинення воєнного стану в Україні, з підстав наявності значної заборгованості контрагентів відповідача та його вкрай важкого фінансового стану, початку військової агресії і введення в Україні воєнного стану.

При цьому, позивач у відповіді на відзив заперечив щодо зазначеного клопотання відповідача, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердження відповідачем підстав для відстрочення рішення суду, зокрема на те, що важка економічна ситуація в країні носить загальний характер та стосується обох сторін, відповідачем не надано доказів у підтвердження обставин щодо поважності причин порушення зобов`язання, обставин складного фінансового становища відповідача, обставин, які б ускладнювали чи робили неможливим виконання судового рішення.

Розглядаючи клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення, судом враховується, що частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може, зокрема відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою відстрочки та розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Частиною 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, підставами для задоволення заяви про відстрочку, розстрочку виконання рішення можуть бути обставини, якими його виконання ускладнюється чи видається неможливим. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

Таким чином, відстрочити виконання судового рішення суд може лише у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим. При цьому, такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви.

Суд враховує, що Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання у зв`язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд має право відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

В обґрунтування неможливості виконання зобов`язань перед позивачем, відповідач посилається на значне фінансове навантаження в умовах функціонування нового ринку електроенергії, зростання заборгованості перед відповідачем за відпущену електроенергію та, відповідно, розгляд судами справ за позовом відповідача до його контрагентів про стягнення заборгованості за відпущену електроенергію, сукупний розмір якої становить понад 26 мільярдів гривень.

З приводу наведеного суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Стаття 42 Господарського кодексу України передбачає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Як вказано у частині 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Тобто юридична особа самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, в тому числі укладає господарські договори і відповідає за наслідки їх невиконання.

Відповідно до ст. 218 ГК України, ст. 617 ЦК України, практики Європейського суду з прав людини (справа «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 (заява №59498/00), справа «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року (заява № 18357/91) та інші) відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не може бути підставою відмови від виконання грошових зобов`язань та не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання.

Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, а частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Необхідність відстрочення виконання рішення суду повинно обґрунтовуватися належними та допустимими доказами, що подаються стороною.

Скрутне фінансове становище відповідача, наявність у нього кредиторської заборгованості в істотному розмірі є результатом господарської діяльності відповідача як самостійного суб`єкта господарювання, а тому вказані обставини не є безумовними самостійними та достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення.

Так, відповідачем лише зазначено про наявність перед ним значної заборгованості його контрагентів, проте не надано доказів щодо його фактичного фінансового становища, яке передбачає також оцінку наявних у відповідача коштів, іншого майна тощо.

Посилання на введення в Україні воєнного стану як підставу для відстрочення виконання рішення про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань, нарахованих на заборгованість за договором № 15849/53-124-01-19-11381 від 21.11.2019р., судом оцінюється критично, оскільки заборгованість, як досліджено вище, виникла з 21.01.2020р., тоді як воєнний стан в Україні згідно з Указом Президента України від 24.02.2022р. № 64/2022 введено з 24.02.2022.

При цьому будь-яких доказів впливу вказаної обставини на неможливість виконання рішення суду (спрямування майже всіх грошових надходжень на вжиття заходів, спрямованих на забезпечення безперебійної і ефективної роботи підприємства в умовах воєнного стану, як зазначає відповідач) відповідачем не надано. Належність відповідача до підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, не підтверджує наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його виконання неможливим, що є необхідним для відстрочення виконання рішення та підлягає доказуванню з урахуванням положень ст.ст. 73-80 ГПК України.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано доцільності відстрочення рішення суду саме на три місяці та не надано доказів на підтвердження наявності у нього реальної можливості в майбутньому (через три місяці) виконати рішення у цій справі. Натомість відстрочення виконання рішення не менше ніж до закінчення 2 календарних місяців з моменту припинення воєнного стану в Україні з огляду на невизначеність вказаного строку суперечить ч. 5 ст. 331 ГПК України, якою передбачено, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Судом звертається увага на те, що заява містить лише обґрунтування неможливості виконання рішення суду, проте в порушення вимог ст.ст. 73, 74, 79 ГПК України відповідачем не надано суду жодного доказу в підтвердження наявності обставин, які ускладнюють та виключають можливість виконання судового рішення.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.1997, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі "ІммобільяреСаффі" проти Італії", № 22774/93).

Враховуючи те, що існування заборгованості підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення. Водночас, оскільки пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").

З огляду на вищевикладене, враховуючи заперечення позивача, вину відповідача у простроченні зобов`язань з оплати товару за укладеним із позивачем договором, матеріальні інтереси обох сторін та беручи до уваги, що відповідачем всупереч ч. 3 ст. 13 ГПК України не надано доказів неможливості чи утруднення на даний час виконання рішення суду, відсутності коштів та винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов`язує можливість надання відстрочення виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду у справі № 924/741/22.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач не позбавлений права на звернення до суду із заявою про відстрочення, розстрочення виконання рішення суду за наявності доказів існування підстав для відстрочення, розстрочення виконання рішення.

Керуючись статтями 2, 20, 24, 73, 74, 129, 232, 237, 238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром", м. Нікополь Дніпропетровської області до державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція", м. Нетішин Хмельницької області про стягнення 7603,13 грн 3% річних та 12351,35 грн інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3 ідентифікаційний код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Хмельницька атомна електрична станція" (30100, Хмельницька область, м. Нетішин, вул. Енергетиків, буд. 20 ідентифікаційний код 21313677) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Техармапром" (53211, Дніпропетровська область, м. Нікополь, вул. Запорізька, 49, ідентифікаційний код 42191778) 7603,13 грн (сім тисяч шістсот три гривні 13 коп.) 3% річних, 12351,35 грн (дванадцять тисяч триста п`ятдесят одну гривню 35 коп.) інфляційних втрат, 2481,00 грн (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню 00 коп.) витрат по оплаті судового збору, 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп.) витрат по оплаті правової допомоги.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення господарського суду Хмельницької області подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.12.2022 року.

Суддя С.В. Заверуха

Віддруковано 1 примірник:

1 - до справи;

Електронні адреси:

позивача -

представника позивача - ІНФОРМАЦІЯ_1

відповідача - ;