ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.11.2022м. СумиСправа № 920/304/22
Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участю секретаря судового засідання Саленко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області в порядку зального позовного провадження матеріали справи № 920/304/22

за позовом: фізичної особи-підприємця Пащетника Віктора Івановича ( АДРЕСА_1 , ід. номер НОМЕР_1 )

до відповідача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях (вул. Небесної сотні, 1/23, 2, м. Полтава, 36014, ід. код 42769539)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Департамент інформаційної діяльності та комунікації з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації (майдан Незалежності, 2, м. Суми, 40030, ід. код 39263522)

про визнання недійсною додаткової угоди викладеної у формі листа

за участю представників учасників справи:

позивач Шершак-Гукова А.М.,

відповідача Бояринова А.А.,

третьої особи не з`явився.

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсною односторонню додаткову угоду про розірвання договору оренди державного майна від 17.06.2014 № 2081, укладеного між сторонами, викладену у формі листа від 23.07.2021 № 18-212-01563 «Про відмову від договору оренди від 17.06.2014 № 2081» та стягнути на свою користь судовий збір у сумі 2 481,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що одностороння відмова відповідача від договору оренди не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача, а тому договір оренди державного майна від 17.06.2014 № 2081 не може вважатися розірваним чи зміненим у зв`язку з недотриманням відповідачем нотаріальної форми такого договору.

Ухвалою від 10.06.2022 у справі № 920/304/22 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 02.08.2022, 11:00.

04.07.2022 відповідачем подано до суду відзив від 29.06.2022 № 10-125-02122 (вх. № 2856 від 04.07.2022), де останній проти позову заперечує, просить суд відмовити у його задоволенні та зазначає, що 23.07.2021 відповідач, користуючись правом застосування положень статті 782 ЦК України, направив на адресу позивача повідомлення від 23.07.2021 № 18-212-01563 про відмову від договору оренди від 17.06.2014 № 2081 у зв`язку з невиконанням орендарем зобов`язань, передбачених договором, щодо обов`язкової та своєчасної сплати орендної плати. Цим листом відповідач також повідомив позивача про обов`язок повернення балансоутримувачу орендованого майна за актом приймання-передачі.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19, відповідач зазначає, що відмова від договору є одностороннім правочином, а тому не вимагає згоди іншої сторони й/або нотаріального посвідчення. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем. Запропоноване повідомлення орендодавця має наслідком дострокове припинення дії договору з моменту його одержання орендарем. Крім наведеного відповідач зазначає, що умовами договору (пунктом 10.4 договору) передбачено порядок одностороннього дострокового розірвання цього договору.

Разом із клопотанням від 01.08.2022 б/н (вх. № 3321/22 від 01.08.2022) представником позивача надано суду для долучення до матеріалів цієї справи докази підтвердження сплати орендної плати за період з 29.12.2020 по 15.12.2021.

У підготовчому засіданні 02.08.2022 судом постановлено протокольні ухвали, які відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до яких постановлено долучити до матеріалів справи відзив від 29.06.2022 № 10-125-02122 (вх. № 2856 від 04.07.2022) та клопотання представника позивача від 01.08.2022 б/н (вх. № 3321/22 від 01.08.2022) про долучення доказів; а також судом постановлено продовжити строк підготовчого провадження на тридцять днів до 08.09.2022.

У підготовчому засіданні 02.08.2022 у справі № 920/304/22 судом оголошено перерву до 08.09.2022, 10:00.

Ухвалою від 03.08.2022 у справі № 920/304/22 судом постановлено повідомити третю особу про дату, час і місце підготовчого засідання, призначеного на 08.09.2022, 10:00.

09.08.2022 представником позивача подано до суду клопотання про поновлення процесуального строку на звернення до суду з відповіддю на відзив на позовну заяву від 04.08.2022 б/н (вх. № 1761 від 09.08.2022), де представник позивача просить суд поновити строк на звернення до суду з відповіддю на відзив.

Також 09.08.2022 представником позивача подано відповідь на відзив від 04.08.2022 б/н (вх. № 3440/22 від 09.08.2022), де останній заперечує проти доводів відповідача наведених у відзиві та зазначає, що позивач сплачував орендну плату 09.03.2021, 31.05.2021, 02.06.2021, 16.08.2021, 15.10.2021 та 30.10.2021, а тому твердження відповідача щодо не сплати позивачем орендної плати протягом 3-х місяців підряд, на думку представника позивача, є необгрунованими.

У підготовчому засіданні 08.09.2022 судом постановлено протокольну ухвалу, яку відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до якої постановлено задовольнити клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку на звернення до суду з відповіддю на відзив на позовну заяву від 04.08.2022 б/н (вх. № 1761 від 09.08.2022) та долучити до матеріалів справи відповідь на відзив від 04.08.2022 б/н (вх. № 3440/22 від 09.08.2022).

У підготовчому засіданні 08.09.2022 у справі № 920/304/22 судом оголошено перерву до 13.10.2022, 10:30.

Відповідачем подано до суду заперечення від 05.09.2022 № 10-125-02960 (вх. № 4201/22 від 12.09.2022), де відповідач заперечує проти доводів представника позивача, наведених у відповіді на відзив, та просить суд відмовити у задоволення позовних вимог.

У підготовчому засіданні 13.10.2022 судом постановлено протокольну ухвалу, яку відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до якої постановлено долучити до матеріалів справи заперечення відповідача від 05.09.2022 № 10-125-02960 (вх. № 4201/22 від 12.09.2022).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом, ухвалою від 13.10.2022 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу № 920/304/22 до судового розгляду по суті в судове засідання на 24.11.2022, 11:30.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні по суті у приміщенні суду, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача приймав участь у судовому засіданні по суті у приміщенні суду, проти позовних вимог заперечував.

Представник третьої особи у судове засідання по суті не з?явився, про дату, час і місце судового засідання третя особа повідомлена судом належним чином.

Згідно зі статтею 194 Господарського процесуального кодексу України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

За приписами частини другої статті 195 ГПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Згідно статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначитися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савченко проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Судовий процес на виконання вимог статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні 24.11.2022 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області (на цей час - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, далі - орендодавець) з фізичною особою-підприємцем Пащетником Віктором Івановичем (далі - орендар) 17.06.2014 укладено договір оренди державного майна № 2081 (далі - договір).

Відповідно до зазначеного договору орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 261,9 кв.м., розташовані в одноповерховій будівлі складу під літерою Г-1 за адресою: місто Суми, вул. Кузнечна, 2, що перебуває на балансі Департаменту інформаційної діяльності та комунікацій з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації (далі - балансоутримувач), вартість якого, з урахуванням внесених змін, становить 242 460,00 грн.

Вищезазначене майно балансоутримувачем передано орендарю на підставі акту приймання-передавання майна від 17.06.2014, який є невід`ємною частиною договору.

Договором від 15.08.2019 до договору оренди від 17.06.2014 № 2081 внесено зміни, зокрема, строк дії вказаного договору оренди було продовжено до 15.06.2022.

Відповідно до пункту 3.6 договору оренди від 17.06.2014 № 2081, з врахуванням внесених змін договором від 15.08.2019, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % до 50 % щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Методикою розрахунку і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу. Щомісяця до 5 (п`ятого) числа сплачувати орендну плату за попередній місяць (пункти 5.3, 5.9 договору).

Пунктом 5.10 договору передбачено, що у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язується повернути балансоутримувачу орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Відповідно до пункту 8.1 договору орендодавець має право контролювати з можливим залученням балансоутримувача виконання умов договору та використання майна, переданого в оренду за договором, і у разі необхідності спільно з балансоутримувачем вживати відповідних заходів реагування.

Пунктом 8.4 договору визначено, що у разі, якщо орендар не вносить плату за користування майном протягом трьох місяців підряд, у відповідності до статті 782 ЦК України договір буде припинено з моменту одержання орендарем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до пункту 10.7 договору у разі відмови орендодавця від договору, що передбачено пунктом 8.4 договору, договір є розірваним з моменту одержання орендарем повідомлення орендодавця про відмову від договору.

За приписами пункту 10.10 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів орендар повертає балансоутримувачу.

Згідно з пунктом 10.11 договору майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Листом від 06.07.2021 № 01-45/8252 Сумська обласна державна адміністрація повідомила відповідача, що за даними бухгалтерського обліку балансоутримувача, орендар несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує орендну плату вже більше року і не вносить орендну плату протягом трьох місяців підряд. Станом на 22 червня 2021 року заборгованість по орендній платі склала 5102,62 грн. На підставі вищевикладеного Сумська обласна державна адміністрація, як орган, який уповноважений управляти державним майном, цим же листом звернулась до орендодавця з проханням розірвати договір оренди № 2081 укладений з ФОП Пащетником В.І.

23.07.2022 на адресу відповідача надійшов лист від балансоутримувача № 01-26/906 від 22.07.2021, у якому зазначалось про наявність за позивачем заборгованості з орендної плати по договору № 2081, станом на 22.07.2022 заборгованість становить 7 009,25 грн.

Ураховуючи, що відповідач упродовж 2020 року - червня 2021 року не вносив відповідну плату протягом трьох місяців підряд, перший позивач, керуючись статтею 782 ЦК України, пунктами 8.4, 10.7 договору направив відповідачу листа від 23.07.2021 № 18-212-01563, яким повідомив останнього про відмову від договору і зобов`язав орендаря повернути орендоване майно належному стані балансоутримувачу. Разом з цим листом перший позивач направив відповідачу для підписання проект акту повернення нерухомого майна. Вказане повідомлення отримано відповідачем 28.07.2021.

Позивач зазначає, що протягом дії оспорюваного договору він належним чином виконував умови договору, своєчасно сплачував орендну плату та вважає, що одностороння відмова відповідача від договору оренди не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує права позивача, а тому договір оренди державного майна від 17.06.2014 № 2081 не може вважатися розірваним чи зміненим у зв`язку з недотриманням відповідачем нотаріальної форми такого договору.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 193 ГК України встановлено обов`язок суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 284 Господарського кодексу України визначає орендну плату за користування майном істотною умовою договору оренди.

Згідно із статтею 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

23.07.2021 відповідач, користуючись правом застосування положень статті 782 ЦК України, направив на адресу позивача повідомлення від 23.07.2021 № 18-212-01563 про відмову від договору оренди від 17.06.2014 № 2081 у зв`язку із невиконанням орендарем зобов`язань, передбачених договором, щодо обов`язкової, своєчасної сплати орендної плати.

Цим же листом відповідач повідомив позивача, що у зв`язку з розірванням договору, орендар зобов`язаний терміново повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передачі.

Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що належним чином виконував всі умови договору, своєчасно сплачував платежі за договором і заборгованості по сплаті орендної плати не мав.

Відповідач не погоджується з таким твердженням позивача та зазначає, що згідно із даними бухгалтерського обліку балансоутримувача, орендар несвоєчасно і не в повному обсязі сплачував орендну плату більше року. Орендар не вносив орендну плату протягом трьох місяців підряд, тому станом на 22.07.2022 заборгованість позивача перед балансоутримувачем становить 7009,25 грн.

Пунктом 5.3 договору визначено, що орендар (позивач) зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (третя особа).

Таким чином, як зазначає відповідач, оскільки у позивача існує заборгованість з орендної плати понад 3-х місяців, існують всі підстави для розірвання договору оренди.

Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що про розірвання договору оренди № 2081, викладеної у формі листа від 23.07.2021 № 18-212-01563, дізнався на початку грудня 2021 року, з сайту Господарського суду Сумської області після ознайомлення адвоката з матеріалами господарської справи № 920/1133/21. Від балансоутримувача вказаного документу у встановленому законом порядку позивач не отримував, домовленостей, щодо процедури розірвання договору між балансоутримувачем та позивачем досягнуто не було. Своєї згоди на розірвання договору оренди позивач не надавав.

У той же час, судом встановлено, що повідомлення про відмову від договору № 2081 отримане позивачем 28 липня 2021 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний порядок розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

З вказаної норми чітко вбачається, що відмова від договору найму є одностороннім правочином, а тому не вимагає згоди іншої сторони й/або нотаріального посвідчення. Таке право не ставиться в залежність від підписання орендарем додаткової угоди до договору.

Аналогічна правова позиція щодо дострокового припинення договору внаслідок надіслання орендарю повідомлення про відмову, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19, де Верховний Суд вважає помилковими твердження судів попередніх інстанцій, що повідомлення про відмову від договору не мало своїм наслідком розірвання та припинення дії договору оренди у зв`язку з неукладенням нотаріально посвідченої угоди про розірвання договору оренди відповідно до вимог статті 654 ЦК України.

Враховуючи наведені вимоги, договір оренди (найму) може бути розірваний у зв`язку з відмовою наймодавця від договору з підстав, передбачених статтею 782 ЦК України, або розірваний за згодою сторін шляхом укладення договору з урахуванням вимог статей 651, 654 ЦК України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, нащо вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 654 ЦК України встановлює загальні правила щодо форми зміни або розірвання договору, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зауважує, що стаття 782 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює підстави і наслідки відмови від договору найму. Підставою для відмови є порушення договору з боку наймача у вигляді невнесення ним плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд. А наслідком - припинення договору в момент отримання повідомлення наймачем.

Отже, відмова від договору найму є способом захисту порушених прав наймодавця, який не вимагає згоди другої сторони.

За змістом статті 782 ЦК України відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Додаткових вимог вказані положення ЦК України не містять.

Системний аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку, що одностороння відмова від договору оренди, право наймодавця на яку передбачено статтею 782 ЦК України, не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, оскільки це не передбачено положеннями цієї статті.

Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем.

Отже запропоноване повідомлення відповідача як орендодавця має наслідком дострокове припинення дії договору з моменту його одержання орендарем (позивачем).

Твердження позивача щодо того, що відповідно до положень статті 188 ГК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, спростовується наступним.

Пунктом 10.4 договору визначено у разі, якщо орендар не вносить плату за користування майном протягом 3-х місяців підряд, то договір буде розірвано достроково на вимогу орендодавця.

З умовами договору, у якому міститься спеціальний порядок дострокового розірвання позивач ознайомився та погодився, про це свідчить підпис та печатка в договорі оренди № 2081.

Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50% до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Орендна плата перераховується не на власний рахунок орендодавця, а розподіл орендної плати здійснюється за таким порядком:

50 (п`ятдесят) відсотків орендної плати - до Державного бюджету на рахунок, що відкривається на ім`я територіальних органів Державного казначейства.

50 (п`ятдесят) відсотків орендної плати - балансоутримувачу.

Інформація про актуальні банківські реквізити для перерахування до державного бюджету розміщена на вебсайті ДКСУ в розділі «Діяльність», рубрика «Реквізити дохідних рахунків».

Позивач у відповіді на відзив вказує, що на момент односторонньої відмови від договору оренди державного нерухомого майна від 17.04.2014 № 2081 заборгованості зі сплати орендної плати протягом трьох місяців підряд не допускав, посилаючись на квитанції АТ КБ «Приватбанк», які додані останнім до матеріалів цієї справи.

Проте деякі копії квитанцій, які додані позивачем до матеріалів справи стосуються не тільки договору № 2081, а й інших договорів укладених між позивачем та відповідачем, а саме: копії квитанцій від 15.20.2021, від 16.08.2021, від 02.06.2021 та від 29.12.2020.

У вищезазначених копіях квитанцій в призначеннях платежу не вказується, яка саме сума сплачується за договір оренди № 2081 та за який період.

Позивач у відповіді на відзив зазначає, що після розірвання 28.07.2021 в односторонньому порядку договору, відповідач неодноразово направляв позивачу листи-претензії «Про стягнення заборгованості» з вимогою перерахувати до Державного бюджету заборгованість з орендної плати та штрафних санкцій та в обох листах викладалось застереження, що у разі несплати протягом трьох місяців підряд заборгованості з орендної плати договір буде розірвано у порядку статті 782 ЦК України.

Також позивач отримував від відповідача листи щодо надання договорів страхування і платіжних доручень про сплату страхових платежів за договором № 2081. Посилаючись на вищевказані листи позивач стверджує, що після односторонньої відмови від договору між ним та відповідачем тривали господарські стосунки, пов`язані з орендою державного майна, а дія договору № 2081 не припинялась.

Суд з таким твердженням позивача не погоджується та вважає його позицію необгрунтованою та безпідставною, оскільки на законодавчому рівні не закріплено, що надсилання претензій про сплату заборгованості є продовженням договірних відносин.

Відповідно до пункту 3.10 договору позивач зобов`язується сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу, закінчення строку дії договору не звільняє орендаря (позивача) від виконання цього обов`язку.

Окрім цього, додані до матеріалів справи позивачем претензії про сплату заборгованості та штрафних санкцій підтверджують факт заборгованості та невиконання належним чином позивачем договірних зобов`язань, передбачених договором оренди від 17.06.2014 № 2081.

Пунктом 7.4 договору визначено, якщо орендар не сплачує розмір орендної плати (повністю або частково), яка підлягає перерахуванню до державного бюджету, протягом трьох місяців підряд, орендодавець зобов`язується вживати заходів відповідно до вимог законодавства, щодо розірвання договору та стягнення заборгованості.

Листи щодо надання договорів страхування і платіжних доручень про сплату страхових платежів за договором № 2081 позивачу надсилав балансоутримувач.

Пунктом 178 Порядку передачі майна в оренду державного та комунального майна, Затвердженого Постановою Кабінетів Міністрів від 03.06.2020 № 483 визначено, що орендодавці контролюють своєчасність укладення договорів страхування орендованого майна та у разі порушення орендарем обов`язку щодо укладення договору страхування повідомляють орендаря про розірвання договору оренди.

Позивач, крім іншого, не виконав умов пункту 5.8 договору щодо постійного поновлення договору страхування так, щоб протягом строку дії договору майно було застрахованим.

Строк дії договору страхування майна, який уклав позивач, закінчився 26.12.2020 і станом на 23.07.2021 позивачем не було надано відповідачу належним чином завірену копію договору страхування і документів, які підтверджують сплату страхового платежу, що є істотним порушенням умов договору оренди № 2081.

Твердження позивача у відповіді на відзив, що відповідно до пункту 5.9 договору позивач зобов`язаний на вимогу орендодавця та балансоутримувача проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння та, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», контроль за виконанням умов договорів оренди нерухомого та рухомого майна покладається на орендодавців майна, однак орендодавцем зазначені вимоги не дотримувались, спростовуються тим, що пунктом 5.9 договору закріплено право, а не обов`язок орендодавців проводити звіряння взаєморозрахунків. Звіряння взаєморозрахунків між орендарем та балансоутримувачем проводились, про це свідчить доданий балансоутримувачем акі звірки взаєморозрахунків до відповіді на відзив від Департаменту інформаційної діяльності та комунікації з громадськістю Сумської обласної державної адміністрації у справі № 920/1133/21.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди, викладеної у формі листа про розірвання договору оренди, є безпідставними та необгрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог та відшкодуванню останньому за рахунок відповідача не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 129, 185, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено 05 грудня 2022 року.

Суддя Ю.А. Джепа