РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.12.2022Справа № 910/9057/22
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Форвардінг" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 7А, офіс 8-5; ідентифікаційний код 36858306)

до Товариства з додатковою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" (04073, м. Київ, вул. Саксаганського, 42, ідентифікаційний код 33692010)

про стягнення 408 356,67 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Форвардінг" звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" про стягнення 408 356,67 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" зобов`язань з повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг згідно договорів про надання послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів № 01/2-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21) від 01.12.2021, № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП (0308/21) від 01.12.2021 та № 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01.12.2021.

У змісті позовної заяви Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Форвардінг" зазначає, що очікує понести судові витрати, у зв`язку із розглядом справи, у тому числі на оплату професійної правничої допомоги, у орієнтовному розмірі 20 000,00 грн.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 15.09.2022 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

26.09.2022 від позивача засобами поштового зв`язку через відділ діловодства суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/9057/22, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.11.2022 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Форвардінг" (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" (далі - відповідач, замовник) було укладено три господарських договори про надання послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів, а саме:

- Договір № 01/12-2021-1-ІНШ-Ш (0307/21) від 01 грудня 2021 року, місцем надання послуг є об`єкт будівництва:- "Комплексна забудова в межах IV, V, 2 п.к. III, 2 п.к. VIII мікрорайонів у багатофункціональному житловому районі на просп. Правди (навпроти з проспектом Василя Порика) у Подільському районі м. Києва (IV мікрорайон). Житлові будівлі № 1, 3, 5, б, паркінг №13";

- Договір № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) від 01 грудня 2021 року, місцем надання послуг є об`єкт будівництва: "Комплексна забудова в межах IV, V, 2 п.к. III, 2 п.к. VIIIмікрорайонів у багатофункціональному житловому районі на просп. Правди (навпроти з проспектом Василя Порика) у Подільському районі м. Києва (IVмікрорайон). Житлові будівлі № 7, 8, 9, 10";

- Договір № 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01 грудня 2021 року, місцем надання послуг є об`єкт будівництва: "Будівництво IV (четвертої) черги житлового комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення за адресою: пров. Заводський, 1, Уг, 2, вулиця Причальна, 1/5, 5 у Дарницькому районі міста Києва. Житловий будинок № б (IV (четвертої) черги); Будівництво II (другої) черги житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового призначення та паркінгами" за адресою: вул. Причальна, 2, у Дарницькому районі м. Києва. Житловий будинок № 10 (II (друга) черга".

Згідно з п. 1.1. договорів в порядку та на умовах, передбачених цими договорами, виконавець на власний ризик та власними засобами зобов`язується надавати замовнику послуги великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів (надалі за текстом - Техніки), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги.

Відповідно до п. 1.2. договорів перелік, кількість та технічні характеристики техніки, якою будуть надаватися послуги за цим договором, погоджуються сторонами у замовленнях, що подаються виконавцю засобами електронного зв`язку (e-mail).

Згідно з п. 1.3. договорів виконавець повинен надавати послуги технікою особисто. У випадку неможливості надати послуги технікою особисто виконавець має право залучити до надання послуг технікою третіх осіб, залишаючись в повному обсязі відповідальним перед замовником за виконання договору.

Відповідно до п. 3.2.6. договорів замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги, надані виконавцем замовнику на підставі погоджених сторонами замовлень, Актів приймання-передачі наданих послуг, рахунків-фактур.

Згідно з п. 3.3.3. договорів виконавець має право своєчасно та в повному обсязі отримувати оплату за надані послуги.

Відповідно до 4.1. договорів ціна (загальна вартість) цих договорів визначається в національній валюті України - гривні, та складається із ціни (загальної вартості) витрат виконавця на мобілізацію/демобілізацію, монтаж/демонтаж техніки та ціни (загальної вартості) наданих технікою послуг, згідно з погодженими сторонами Актами приймання- передачі наданих послуг.

Згідно з п. 4.5. договорів замовник здійснює оплату за надані виконавцем та прийняті замовником послуги, згідно підписаних сторонами актів надання послуг, протягом 20 (двадцяти) банківських днів з моменту їх підписання.

Відповідно до 4.6. договорів датою платежу вважається дата зарахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця.

Згідно з п. 5.1. договорів надані послуги передаються виконавцем та приймаються замовником за Актом приймання-передачі наданих послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів.

Відповідно до п. 5.4. договорів Акт приймання-передачі наданих послуг розглядається Замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його отримання та, у випадку його погодження, підписується уповноваженою особою замовника, скріплюється його печаткою (за наявності), після чого один примірник Акту приймання-передачі наданих послуг направляється (повертається) виконавцю за реквізитами, зазначеними в цьому договорі, поштовим або кур`єрським зв`язком, або може бути наданий належним чином уповноваженою особою замовника особисто тощо.

Згідно з п. 5.6. договорів у випадку, якщо замовник протягом строку, встановленого в п. 5.4. цього договору, не направить виконавцю погоджений примірник Акту приймання передачі наданих послуг або свої зауваження чи заперечення, вважається, що послуги за цим Актом надані виконавцем у повному обсязі й прийняті замовником без зауважень, а Акт приймання передачі наданих послуг вважається підписаним обома сторонами.

Відповідно до п. 7.1. договорів за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цими договорами сторони несуть відповідальність згідно з умовами цих договорів та чинним законодавством України.

Згідно з п. 9.1. договорів усі розбіжності, що виникають за цими договорами або у зв`язку з ним, вирішуються сторонами шляхом переговорів.

Відповідно до п. 9.2. договорів розбіжності, що не можуть бути врегульовані шляхом переговорів, підлягають вирішенню в уповноваженому господарському суді, відповідно до норм матеріального та процесуального права України.

Відповідно до п. 10.1. даних договорів, договори набувають чинності з моменту їх підписання належним чином уповноваженими представниками і засвідчення печатками (за наявності) сторін та діють до 31 грудня 2022 року.

Відповідно до умов договору № 01/12-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21) від 01 грудня 2021 року виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 168 450,47 грн, з яких, як зазначає позивач, оплачено всього 11 125,67 грн.

Відповідно до умов договору № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) від 01 грудня 2021 року виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 249 843,78 грн.

Позивач зазначає, що за договором № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) від 01 грудня 2021 відповідачем оплачено лише 44 762, 64 грн за надані виконавцем послуги.

Відповідно до умов договору 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01 грудня 2021 року виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 47 390,06 грн, з яких, як зазначає позивач у позовній заяві оплачено 1 440,00 грн.

На підтвердження даних обставин позивачем до матеріалів справи долучені копії Актів здачі-приймання робіт надання послуг, виписка банку, оборотно-сальдова відомість за балансовим рахунком №361 та Акт звірки взаємних розрахунків, підписаний з боку позивача.

Таким чином, позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" має перед Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" невиконані грошові зобов`язання за надані послуги у сумі 408 356,67 грн, що і стало підставою звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Зі змісту частини першої ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Як встановлено судом договірні відносини сторін виникли на підставі договорів про надання послуг великотоннажних та інших технологічних транспортних засобів, будівельних машин і механізмів № 01/12-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21) , № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) та № 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01.12.2021.

Частиною першою ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу зазначеної статті вбачається, що сторонами договору про надання послуг є замовник і виконавець. При цьому, замовником є особа, що зацікавлена в одержанні послуги відповідного роду, замовляє її надання на умовах, визначених договором, контролює надання послуги і оплачує її, якщо інше не встановлено договором. А виконавцем є особа, що виконує завдання замовника - надає відповідну послугу, та отримує оплату за надану послугу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, у розумінні ст. 901 ЦК України, у замовника виникають право замовити послугу та обов`язок з її оплати, якщо інше не встановлено договором, а у виконавця виникають обов`язок надати послугу та право отримати оплату наданої послуги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 911/2756/18.

Договір про надання послуг характеризується особливим об`єктом, який, по-перше, має нематеріальний характер, по-друге, нероздільно пов`язаний з особистістю послугонадавача. Тобто, у зобов`язаннях про надання послуг результат діяльності виконавця не має матеріального змісту, як це має місце при виконанні роботи, а полягає у самому процесі надання послуги. З урахуванням наведених особливостей слід зазначати, що ст. 177 ЦК України серед переліку об`єктів цивільних прав розглядає послугу як самостійний об`єкт, при цьому її характерною особливістю, на відміну від результатів робіт, є те, що послуга споживається замовником у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності виконавцем. Тобто, характерною ознакою послуги є відсутність результату майнового характеру, невіддільність від джерела або від одержувача, синхронність надання й одержання послуги. При цьому, виникнення обов`язку здійснити оплату за договором законодавець пов`язує саме з її фактичним наданням у строки та в порядку, що встановлені договором; строк (термін) виконання обов`язку здійснити оплату також визначається у відповідності з умовами договору.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Умовами п. 4.5. договорів передбачено, що замовник здійснює оплату за надані виконавцем та прийняті замовником послуги, згідно підписаних сторонами актів надання послуг, протягом 20 (двадцяти) банківських днів з моменту їх підписання.

Частиною першою ст. 193 ГК України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Умовами частини першої ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Частиною першої ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначалось, на виконання умов договорів № 01/12-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21), №01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) та № 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01.12.2021 позивач виставляв відповідачу рахунки на оплату № ГОФР0000075, № ГОФР0000077, ГОФР0000078, №ГОФР0000086, №ГОФР0000088, №ГОФР0000097, №ГОФР0000098, №ГОФР0000099, №ГОФР0000103, №ГОФР0000104, №ГОФР0000115, №ГОФР0000121, №ГОФР0000126, №ГОФР0000127, №ГОФР0000143, №ГОФР0000144, №ГОФР0000146, №ГОФР0000147, №ГОФР0000158, №ГОФР0000168, №ГОФР0000169, №ГОФР0000178, №ГОФР0000180, №ГОФР0000191, №ГОФР0000192, №ГОФР0000206, №ГОФР0000215, №ГОФР0000272.

Відповідно до умов договору № 01/12-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21) від 01 грудня 2021 року та Актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 168 450,47 грн. Тоді як відповідачем оплачено надані позивачем послуги за договором у розмірі 11 125,67 грн.

Відповідно до умов договору № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) від 01 грудня 2021 року та Актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 249 843,78 грн.

Позивач зазначає, що за договором № 01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) від 01 грудня 2021 відповідачем оплачено лише 44 762, 64 грн за надані виконавцем послуги.

Відповідно до умов договору 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01 грудня 2021 року та Актів здачі-приймання робіт (наданих послуг) виконавцем надано, а замовником прийнято без зауважень послуги технікою на загальну суму 47 390,06 грн, з яких, як зазначає позивач у позовній заяві оплачено 1 440,00 грн.

Відповідачем проведено оплату за всіма трьома зазначеними вище договорами 03 лютого 2022 року, всього на суму 57 327,64 грн.

Отже, залишилися неоплаченими (частково оплаченими) 41 Акт здачі- приймання робіт (надання послуг), з яких 13 Актів (ГОФР0001079, ГОФР0001099, ГОФР0001100, ГОФР0001101, ГОФР0001113, ГОФР0001123, ГОФР000028, ГОФР0000036, ГОФР0000040, ГОФР0000050, ГОФР0000051, ГОФР0000058 та ГОФР0000061) підписані сторонами без зауважень (копії зазначених актів містяться в матеріалах справи).

Судом встановлено, що позивачем 18 серпня 2022 року було направлено відповідачеві 28 вісім рахунків на оплату та Актів здачі-приймання робіт (наданих послуг), виготовлених в двох примірниках та підписаних збоку позивача, а також Оборотно-сальдову відомість за рахунком № 361, Акт звірки взаємних розрахунків та копії первинних документів бухгалтерського обліку (змінних рапортів на роботу техніки), які були одержані відповідачем 22 серпня 2022 року (докази відправлення та одержання міститься в матеріалах справи та на CD-R диску).

Відповідно до п. 5.4. договорів № 01/12-2021-1-ІНШ-ІП (0307/21), №01/12-2021-2-ІНШ-ІП/2 (0308/21) та № 01/12-2021-3-ІНШ-ГРТ (0341/21) від 01.12.2021 Акт приймання-передачі наданих послуг розглядається замовником протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його отримання та, у випадку його погодження, підписується уповноваженою особою замовника, скріплюється його печаткою (за наявності), після чого один примірник Акту приймання-передачі наданих послуг направляється (повертається) виконавцю за реквізитами, зазначеними в цих договорах, поштовим або кур`єрським зв`язком, або може бути наданий належним чином уповноваженою особою замовника особисто тощо.

Згідно з п. 5.6. договорів у випадку, якщо замовник протягом строку, встановленого в п. 5.4. цих договорів, не направить виконавцю погоджений примірник Акту приймання передачі наданих послуг або свої зауваження чи заперечення, вважається, що послуги за цим Актом надані виконавцем у повному обсязі й прийняті замовником без зауважень, а Акт приймання передачі наданих послуг вважається підписаним обома сторонами.

Беручи до уваги, що замовник всупереч вимогам п.п. 5.4. та 5.6. договорів не направив протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати отримання виконавцеві погоджені примірники Актів приймання передачі наданих послуг або свої зауваження чи заперечення, вважається, що послуги за цими Актами надані виконавцем у повному обсязі й прийняті замовником без зауважень, а Акт приймання передачі наданих послуг вважається підписаним обома сторонами.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України, ст. 2, 7, 13 ГПК України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У частині третій ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Згідно із частинами другої ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини першої ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, відповідачем не було подано до суду жодних доказів, які спростовують позовні вимоги позивача чи підтверджують сплату відповідачем заборгованість.

Приймаючи до уваги викладене, оцінивши подані позивачем докази та наведені обґрунтування суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини першої ст. 123 ГПК України).

Положеннями ст. 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 частини третьої ст. 2 ГПК України).

Згідно із частинами першою та другою ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в матеріали справи надано, зокрема, укладений між ТОВ "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" (далі - Клієнт) та адвокатом Трофимовим С.О. (далі - адвокат) Договір № 5 про надання правової допомоги від 15.01.2022, відповідно до умов якого клієнт надає доручення, а адвокат зобов`язується здійснювати захист, представництво та надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, при цьому клієнт зобов`язується оплатити адвокату винагороду (гонорар) за надання правової допомоги (послуг) та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до пп. 2.1.2. п. 2.1. договору № 5, надання правової допомоги клієнту за цим договором здійснюється у вигляді: представництва - що полягає у забезпеченні адвокатом реалізації прав і обов`язків клієнта, зокрема, в господарському судочинстві та надання інших видів правової допомоги - що полягає у забезпеченні адвокатом надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; правового супроводу діяльності клієнта; складанні окремих заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (пп. 2.1.3. п. 2.1. договору № 5).

Умовами п. 4.1. договору № 5 передбачено, що за надання правової допомоги (послуг) Клієнт (особа, яка діє за дорученням або за згодою клієнта) сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір гонорару, якій підлягає оплаті адвокату за надання правової допомоги визначається за домовленістю сторін з урахуванням складеності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, фінансового стану клієнта та інших істотних обставин. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Оплата гонорару здійснюється на умовах 100 (сто) відсоткової передплати. За домовленістю сторін оплата гонорару може здійснюватись на умовах часткової передплати (авансу) або на умовах відстрочення платежу, що погоджується сторонами у письмовому дорученні на надання конкретних видів правової допомоги або у додатковому договорі до цього договору. У такому випадку остаточний розрахунок с оплати здійснюється клієнтом не пізніше 10 (десяти) календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі правових послуг (п. 4.2. договору).

Відповідно п. 4.5. договору оплата гонорару та відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, здійснюється в національній валюті України - гривні, шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний рахунок адвоката, зазначений в реквізитах даного договору або у відповідних рахунках-фактурах.

Згідно з п. 5.1. договору приймання-передача наданих правових послуг та витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, здійснюється за актом приймання-передачі наданих правових послуг, який складається адвокатом в двох автентичних примірниках, по одному для кожної зі сторін, підписується адвокатом зі свої сторони та надається клієнту для підписання.

Права, обов`язки та обмеження адвоката зазначені у розділі 6 договору, зокрема, п. 6.15. передбачено, що адвокат має право отримувати винагороду (гонорар) за надання правової допомоги (послуг) та авансування (відшкодування) за фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору.

Статтею 131-2 Конституції України передбачено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України. Зокрема, стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Представником позивача в матеріали справи був наданий рахунок на оплату № 01/11/22 від 22.11.2022 за послуги професійної правничої допомоги та процесуального супроводження у справі № 910/9057/22 на суму 20 000,00 грн без ПДВ.

Вказані послуги були оплачені ТОВ "ДІПІ ФОРВАРДІНГ" в повному розмірі на суму 20 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3720 від 24.11.2022, копія якого долучена до матеріалів справи.

Також на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача було долучено до матеріалів справи акт приймання-передачі послуг до договору №01/11/22, копію довіреності вих. № 47 від 15.01.2022, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 6891/10 від 05.09.2018.

Суд звертає увагу на те, що надані представником позивача документи на підтвердження понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги, зокрема, на суму 20 000,00 грн, не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат (додаткова постанова Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

На виконання договору № 5 представником позивача було надано Акт № 01/11/22 приймання-передачі правничих послуг від 22.11.2022 на суму 20 000,00 грн без ПДВ, відповідно до пункту 1 якого, адвокат надав, а клієнт прийняв правові послуги загальною вартістю 20 000,00 грн.

Відповідно до частини 5, 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19.

Разом з тим, суд встановив, що належних доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справи, відповідач не надав, у зв`язку з чим, суд вважає, що останнім не доведено у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи.

При цьому, самі лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року по справі № 910/5410/19.

З огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги обсяг наданих послуг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи, що справа №910/9057/22 є малозначною, розгляд якої проводиться за правилами спрощеного позовного провадження (без проведення судового засідання), враховуючи ціну позову, враховуючи що такі витрати у сумі 20 000,00 грн є співмірними із складністю цієї справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 20 000,00 грн витрат на послуги адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "МАГНАТ БУДСЕРВІС ЛТД" (04073, м. Київ, вул. Саксаганського, 42, ідентифікаційний код 33692010) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІПІ Форвардінг" (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 7А, офіс 8-5; ідентифікаційний код 36858306) заборгованість у розмірі 408 356 (чотириста вісім тисяч триста п`ятдесят шість) грн 67 коп., витрати зі сплати судового збору у сумі 6 125 (шість тисяч сто двадцять п`ять) грн 36 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 13.12.2022

Суддя І.О. Андреїшина