ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2022 р. м. Київ Справа № 911/932/22

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенка Д.Ю., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом

комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради (65026, м. Одеса, вул. Гаванна, 1, код 20991240)

до

товариства з обмеженою відповідальністю «Спец-Ком-Сервіс» (08130, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Кільцева, 4-Н, код 36449624)

про розірвання договорів та стягнення коштів,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Негара Р.В.;

від відповідача: Бевза В.І.;

До Господарського суду Київської області 24.06.2022 надійшла позовна заява комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради (далі по тексту позивач/Підприємство) до товариства з обмеженою відповідальністю «Спец-Ком-Сервіс» (далі по тексту відповідач/ТОВ «Спец-Ком-Сервіс»), в якій позивач, з урахуванням заяви від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, остаточно просив суд:

- розірвати договори поставки від 16.09.2021 №№ 70/3210, 71/3210, укладенні між товариством з обмеженою відповідальністю «Спец-Ком-Сервіс» та комунальним некомерційним підприємством «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради;

- стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Спец-Ком-Сервіс» на користь комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради 37259280,00 гривень попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210, 54113409,60 гривень штрафу, 4197582,24 гривень пені, 345006,76 гривень 3% річних та 2974580,08 гривень інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо поставки товару у строки та обсязі узгодженими сторонами умовами договорів.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.07.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 911/932/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 31.08.2022.

На адресу суду 22.08.2022 від позивача надійшла заява від 09.08.2022 № 1276 про зміну предмета позову, яку ухвалою суду від 31.08.2022 прийнято судом до розгляду.

До суду 06.09.2022 від позивача надійшла заява від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, яка згідно ухвали суду від 19.10.2022 прийнята судом до розгляду.

На адресу суду 19.09.2022 від відповідача надійшов відзив на позов, за змістом якого останній заперечує пред`явленні вимоги та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

До суду 22.09.2022 від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме повідомлення відповідача про розірвання договору від 16.09.2021 № 7032/10 та доказів повернення на рахунок позивача передоплати в розмірі 37259280,00 гривень.

На адресу суду 23.09.2022 від відповідача надійшли заперечення на заяву позивача від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову.

Вказаним запереченням судом надана оцінка належна правова оцінка, висновки по яких наведено в ухвалі суду 19.10.2022.

До суду 30.09.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивачем наведено свої міркування щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень.

На адресу суду 13.10.2022 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, а 29.10.2022 від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи листа ТПП від 14.10.2022 № 1548/1.2, листа АТ «КБ «Приватбанк» від 07.10.2022 № 20.1.0.0.0/7-221005/7655 та бухгалтерську довідку.

Крім того, 29.10.2022 відповідачем подано клопотання про витребування судом додаткових доказів, необхідних для розгляду справи по суті, яке ухвалою суду від 19.10.2022 задоволено частково та витребувано від Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області інформацію про виконання платежу ід. 228564270 від 19.09.2022 до Підприємства у сумі 37259280,00 гривень та причини його невиконання Державною казначейською службою України.

На адресу суду 14.11.2022 від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

На адресу суду 27.11.2022 від Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області надійшла запитувана судом інформація.

Підготовче судове засідання у справі неодноразово судом відкладалося та остаточно ухвалою суду від 19.10.2022 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті на 17.11.2022.

В судове засідання 17.11.2022 з`явились представники позивача, який приймав участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд закрити провадження в частині вимог про стягнення 37259280,00 гривень, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» (постачальник) та Підприємством (покупець) 16.09.2021 укладено договори поставки №№ 70/3210, 71/3210 (надалі за текстом кожен окремо договір договір № 70/3210, № 71/3210, а разом договори).

1) Відповідно до умов договору № 70/3210 та відповідної цьому договору Специфікації ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» прийняло на себе зобов`язання поставити на користь Підприємства спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу В (4х4) з обладнанням у кількості 30 шт. на загальну суму 62098800 гривень (т. 1 а.с. 33-37).

Відповідно до п. 3.3. договору № 70/3210 оплата за поставлений товар здійснюється покупцем шляхом попередньої оплати у розмірі 100% за умови надання постачальником рахунку на оплату та за умови відсутності не усунених зауважень покупця до змісту та форми рахунку на оплату.

Згідно п. 3.6. договору № 70/3210 поставка товару проводиться відповідно до наступного графіку: 12 автомобілів протягом 60 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.6.1.); 18 автомобілів протягом 90 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.6.2.).

Платіжним дорученням від 23.09.2021 № 7760 позивачем відповідно до умов п. 3.3. договору № 70/3210 проведено повну передоплату товару на суму 62098800 гривень.

Додатковою угодою № 1 від 12.11.2021 (т. 1 а.с. 38) та додатковою угодою № 2 (т. 1 а.с. 41) до договору № 70/3210 строк поставки двічі продовжувався та остаточно сторонами було визначено, що 12 автомобілів мають бути поставлені в строк до 24.12.2021, а 18 автомобілів в строк до 30.03.2022.

Відповідно до видаткової накладної № 679 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 74) ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» передало, а Підприємство прийняло 12 автомобілів загальною вартістю 24839520 гривень.

Отже, зобов`язання відповідача перед позивачем за договором поставки № 70/3210 станом на час вирішення справи залишились невиконаними на суму 37259280 гривень, та складається з вартості 18 автомобілів, що сторонами не заперечувалося.

2) За умовами договору № 71/3210 та відповідної цьому договору Специфікації ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» прийняло на себе зобов`язання поставити на користь Підприємства спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу С (4х4) з обладнанням у кількості 10 шт. на загальну суму 22190000 гривень (т. 1 а.с. 45-54).

Відповідно до п. 3.4. договору № 71/3210 оплата за поставлений товар здійснюється покупцем шляхом попередньої оплати у розмірі 100% за умови надання постачальником рахунку на оплату та за умови відсутності не усунених зауважень покупця до змісту та форми рахунку на оплату.

Згідно п. 3.7. договору № 71/3210 поставка товару проводиться відповідно до наступного графіку: 4 автомобілі протягом 60 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.7.1.); 6 автомобілів протягом 90 календарних днів з дати отримання попередньої оплати згідно п. 3.4. цього договору (пп. 3.7.2.).

Платіжним дорученням від 17.09.2021 № 7738 позивачем відповідно до умов п. 3.4. договору № 71/3210 проведено повну передоплату товару на суму 22190000 гривень.

Додатковою угодою № 1 від 12.11.2021 (т. 1 а.с. 55) та додатковою угодою № 2 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 62) до договору № 71/3210 строк поставки двічі продовжувався та остаточно сторонами було визначено, що 4 автомобілів мають бути поставлені в строк до 24.12.2021, а 6 автомобілів в строк до 30.03.2022.

Відповідно до видаткової накладної № 678 від 24.12.2021 (т. 1 а.с. 74) ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» передало, а Підприємство прийняло 4 автомобілі загальною вартістю 8876000 гривень.

В перебігу розгляду справи відповідач здійснив постачання на користь позивача решти автомобілів за договором у кількості 6 штук загальною вартістю 13314000 гривень, що підтверджується бухгалтерською довідкою від 25.07.2022, що сторонами не заперечувалося.

Отже, зобов`язання відповідача перед позивачем за договором поставки № 71/3210 виконано у повному обсязі, проте поставка 6 автомобілів на суму 13314000 гривень відбулась поза межами строку, встановленого договором (30.03.2022).

Позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та з урахуванням усіх заяв про зміну предмета позову та збільшення позовних вимог остаточно просив суд:

1. розірвати договори поставки №№ 70/3210, 71/3210;

2. стягнути з відповідача за договором поставки № 70/3210 суму попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 37259280 гривень, суму штрафу у розмірі 2608149,60 гривень, суму пені у розмірі 3092520,24 гривень, суму інфляційних втрат у розмірі 2192224,26 гривень, суму 3% річних у розмірі 254179,75 гривень та суму штрафу (згідно п. 4.4. договору) у розмірі 37259280 гривень.

3. Стягнути з відповідача за договором поставки № 71/3210 суму штрафу у розмірі 931980,00 гривень, суму пені у розмірі 1105062 гривень, суму інфляційних втрат у розмірі 783355,82 гривень, суму 3% річних у розмірі 90827,01 гривень та суму штрафу (згідно п. 4.4. договору) у розмірі 13314000 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що відповідач в порушення умов договорів не здійснив поставку товару в строк, визначений у відповідному договорі, що стало підставою для вимог про розірвання договорів поставки, про стягнення з відповідача суми попередньої оплати, в частині на яку поставка товару здійснена не була за договором № 70/3210 та стягнення штрафних санкцій, обумовлених договорами, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що неможливість виконання умов договорів в обумовлений ними строк, стало наслідком військової агресії російської федерації проти України, що є форс-мажорною обставиною, що призвела до припинення імпорту на територію України базових автомобілів, які в наступному мали бути відповідним чином обладнані та оснащені відповідачем, про що відповідач повідомив позивача протягом 5-ти днів від моменту коли йому стало відомо про зупинення зазначеного імпорту. Також відповідач посилається на те, що в порушення договорів поставки не отримував від позивача вимог про сплату штрафних санкцій та відповідних розрахунків. Вимоги про розірвання договорів є безпідставними, оскільки договір № 71/3210 було повністю виконано, а договір № 70/3210 було розірвано з ініціативи відповідача на підставі п. 5.2. договору у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами більше 3-х місяців. Вимоги в частині повернення суми попередньої оплати у розмірі 37259280 гривень за договором № 70/3210 задоволені бути не можуть, оскільки через розірвання договору відповідачем самостійно здійснено повернення зазначених грошових коштів на рахунок позивача. Щодо стягнення штрафних санкцій нарахованих на підставі п. 4.4. договорів за невиконання відповідачем умов п. 1.3. договорів відповідач вважає безпідставними, оскільки позивач помилково вважає, що товар, що є предметом договорів, мав бути у власності відповідача станом на час вчинення договорів поставки, а не станом на час їх укладання.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

За змістом ст. ст. 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та ст. 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Сутність спору щодо договору № 70/3210 полягає в тому, що відповідач не повністю виконав умови договору щодо поставки товару в строк, визначений його умовами, порушив умови п. 1.3. договору, внаслідок чого позивач вимагає розірвати зазначений договір, стягнути з відповідача частину попередньої оплати, на яку поставку товару здійснено не було та стягнути штрафні санкції за вказані порушення.

Сутність спору щодо договору № 71/3210 повністю збігається із сутністю спору по договору № 70/3210 окрім вимог про повернення суми попередньої оплати, оскільки в перебігу розгляду справи цей договір було повністю виконано відповідачем.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.

1. Щодо позовних вимог про розірвання договорів.

Позовні вимоги в частині розірвання договорів № 70/3210 та № 71/3210 обґрунтовуються неналежним виконання відповідачем умов зазначених договорів, що полягає у простроченні поставки товару.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 631 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

З аналізу вказаних вище положень слідує, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Згідно п. 5.1. договорів поставки, в редакції додаткових угод № 2 від 24.12.2021, договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін та діє до 30.03.2022. Припинення дії договору чи його розірвання не звільняє будь-яку із сторін від обов`язку виконати свої зобов`язання за договором, які виникли до такого припинення (розірвання) на підставі належно виконаного іншою стороною свого зобов`язання за договором.

Отже, закінчення строку договору не звільняє сторони від обов`язу виконати умови договору та відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

При цьому, визначення «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання» не є тотожними.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином.

При цьому, слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), та оскільки станом на час звернення позивача до суду із розглядуваним позовом строк дії договорів закінчився (30.03.2022) вимога позивача про розірвання договорів № 70/3210 та № 71/3210 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому, судом враховано положення п. 5.3. зазначених договорів згідно якого дія договору може продовжуватися у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, в тому числі обставин непереборної сили.

Проте, зазначеним пунктом встановлена лише можливість продовження строку дії договору, а не його автоматичне продовження у разі настання зазначених обставин. Та оскільки сторонами, за взаємною згодою, строк дії договорів після настання, в тому числі обставин непереборної сили, продовжено не було, вони є такими, що закінчилися у дату, визначену в договорах, а саме 30.03.2022 та їх розірвання, із настанням правових наслідків такого розірвання на майбутнє, вже є неможливим та було б позбавлене розумної логіки та не може призвести до захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

2. Щодо позовних вимог про стягнення штрафних санкцій за невиконання умов п. 1.3. договорів.

Згідно п. 4.4. договорів у разі невиконання постачальником зобов`язань, визначених п. 1.4-1.5. цього договору, а також у разі не підтвердження умов (обставин), викладених в п. 1.3. цього договору, постачальник відшкодовує покупцю всі збитки, понесені останнім у зв`язку з цим, та додатково сплачує штраф у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином постачальником або використання якого було обмежено (неможливо) для покупця через такі порушення постачальника.

За змістом п. 1.3. договорів постачальник підписанням договору визнає та підтверджує, що: товар належить постачальнику на праві власності та не перебуває під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави та іншим засобом забезпечення виконання зобов`язання (пп. 1.3.1); у постачальника наявні всі документи на володіння та постачання товару (пп. 1.3.3.).

Відповідно до п. 1.4. договорів у разі, якщо протягом виконання умов договору будуть мати місце зміни умов (обставин), передбачених п. 1.3. цього договору, постачальник зобов`язаний письмово повідомити про це покупця у строк, що не перевищує 14 календарних днів з дати настання таких змін.

Пунктами 1.5. договорів встановлено, що у разі, якщо після укладання договору, законодавством України будуть встановлені вимоги щодо обов`язкової наявності будь-яких дозвільних документів (зокрема ліцензії тощо), наявність яких постачальнику дозволить здійснювати поставку товару на умовах договору у відповідності до вимог законодавства, постачальник зобов`язується до моменту набрання законної сили відповідних нормативних актів, одержати такі дозвільні документи та повідомити покупця про наявність у нього таких документів з наданням належним чином завірених їх копій, при цьому поставка товару без наявності у постачальника відповідних дозвільних документів не здійснюється.

З посиланням на зазначені пункти договорів позивач вважає, що вже на момент підписання відповідних договорів, об`єкт постачання, предмет договору, товар машини швидкої допомоги, відповідним чином оснащені та обладнані, мають перебувати у приватній власності відповідача та саме з цього позивач виходив, укладаючи договори з відповідачем.

А тому, позивач стверджує, що оскільки товар, на момент підписання договорів відповідачу на праві власності не належав, відповідач не підтвердив умов, викладених в п.п. 1.3.1 п. 1.3. договорів та в порушення п. 1.4. договору протягом 14-ти днів не повідомив позивача про зміну умов, визначених п. 1.3. договорів, що дає йому підстави для вимог про стягнення штрафу за умовами п. 4.4. договорів, а саме штрафу у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином, що за договором № 70/3210 становить 37259280 гривень та за договором № 71/3210 становить 13314000 гривень.

Заперечуючи проти позову, в цій частині, відповідач посилався на невірне тлумачення позивачем положень п. 1.3. договорів та зазначав, що в тексті положень п. 1.3. не вказано, що право власності на товар має належати відповідачу саме станом на момент укладення договору і такі твердження позивача суперечать іншим положенням договорів, зокрема п.п. 3.6., 3.7., в яких зазначено, що поставка товару здійснюється протягом 60 та 90 днів із дня отримання попередньої оплати, а також положенням п. 5.3. та розділу 8 договорів, в яких зазначено, що вартість товару може змінюватися за час виконання зобов`язань з поставки товару. На думку відповідача автомобілі мають бути придбані, а потім укомплектовані специфічним індивідуально-визначеним медичним обладнанням. До того ж, за твердженням відповідача, з поведінки позивача, листування щодо поставки товару, вбачається, що він розумів про те, що товар на момент укладення договору відповідачу не належав.

Приписами ст. 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

За змістом ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно тендерних пропозицій відповідача від 19.08.2021 (т. 2 а.с. 160-161) автомобіль спеціалізований санітарний екстреної (швидкої) медичної допомоги мав бути виготовлений на базі автомобіля Volkswagen Crafter, тип В та тип С (4х4).

Як вбачається зі змісту договорів та матеріалів щодо проведеної процедури закупівлі товаром, що мав бути предметом закупівлі та поставки, є спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу В (4х4) з обладнанням (за договором № 70/3210) та спеціалізований санітарний автомобіль екстреної (швидкої) медичної допомоги типу С (4х4) з обладнанням.

Згідно п. 1.2. договорів найменування (номенклатура, асортимент) і кількість товару наведено у специфікації та комплектації медичного обладнання спеціалізованого автомобіля швидкої медичної допомоги (додатки 1-2), що є невід`ємною частиною цього договору.

Таким чином, предметом поставки є товар автомобіль спеціалізований санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги, який має бути виготовлений у спосіб оснащення та доукомплектування базового автомобіля, яким згідно тендерної пропозиції відповідача мав бути автомобіль Volkswagen Crafter, тип В та тип С (4х4).

Згідно положень Закону України «Про публічні закупівлі» усі вимоги та інформацію щодо предмету закупівлі, умов поставки та інших вимог, мають бути відображені в тендерній документації.

Втім, в тендерній документації позивача не містяться вимоги щодо необхідності підтвердження учасником закупівлі в своїх тендерних пропозиціях перебування товару, стосовно якого проводилася закупівля у його приватній власності станом на час проведення закупівлі та/чи укладення договору поставки.

На переконання суду, якби метою закупівлі були автомобілі спеціалізовані санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги, які вже на момент проведення процедури закупівлі перебувають у власності відповідного учасника, то тоді тендерна документація мала б містити пряму вказівку щодо обов`язку надання документального підтвердження перебування таких автомобілів у власності учасника у складі тендерної пропозиції.

Однак, зі змісту тендерних документацій замовника вбачається, що такі вимоги останнім не висувались.

До того ж, не міститься таких вимог і в договорах, адже в п. 1.3. лише зазначено про те, що товар, що має бути поставлений має належати на праві власності постачальнику, а тому суд погоджується із твердженням відповідача про те, що зміст п. 1.3. договорів передбачає, що товар має належати відповідачу на праві власності саме станом на момент його поставки, а не станом на момент укладання договорів.

Сама сутність проведеної процедури закупівлі передбачає використання постачальником базового автомобіля, який має бути дообладнаний спеціальним медичним обладнанням та іншим оснащенням, яке є доволі специфічним та спеціальним, перелік якого наведено у додатку № 2 до договорів. Та суд не вважає, ймовірним, щоб будь-який суб`єкт господарювання, що здійснює свою діяльність на території України вже на момент проведення процедури закупівлі та на момент укладання договору про закупівлю міг би мати у своїй власності товар, а саме автомобіль спеціалізований санітарної екстреної (швидкої) медичної допомоги у відповідній, доволі значній кількості (30 та 10 штук за кожним типом), який би в повній мірі відповідав тим критеріям, що висував позивач, як в частині технічних вимог до самого автомобіля, так і в частині наповнення його відповідним оснащенням та медичним обладнанням.

Окрім іншого, згідно додатку № 3 до оголошення про проведення спрощеної закупівлі Технічна специфікація (т. 1 а.с.а.с. 91-105, 120-135): рік виготовлення автомобілів екстреної (швидкої) медичної допомоги не раніше 2021 року. Рік виготовлення базових автомобілів не раніше 2021 року (п. 6).

Звідси вбачається висування позивачем окремих вимог як до базового автомобіля, так і вже до готового автомобіля швидкої допомоги, який має бути виготовлений на його базі, а тому важко собі уявити, з огляду на непередбачуваність закупівлі, що відповідач здійснив би навмання закупівлю необхідної кількості базових автомобілів, оснащення для них та медичного обладнання, обладнав би ним базові автомобілі ще до того моменту, коли про запит на такий автомобіль було б повідомлено у спосіб розміщення публічного оголошення про проведення відповідної закупівлі.

Суд також погоджується із твердженням відповідача про те, що про помилковість тлумачення змісту п. 1.3. договорів може свідчити і зміст п. 3.6. договорів, які передбачають поставку частини автомобілів протягом 60 календарних днів, а решти протягом 90 календарних днів з дати отримання попередньої оплати.

Тобто, якщо ж позивач виходив з того, що він закуповує товар, який на момент укладення договору вже мав перебувати у власності учасника закупівлі, то чому ж тоді договорами поставки було встановлено такий тривалий термін для поставки товару?

Отже, суд дійшов висновку, що положення п. 1.3. договорів свідчить про звичайне для договорів купівлі-продажу (поставки) правило, встановлене ст. 658 Цивільного кодексу України про те, що право продажу товару належить його власникові та оскільки купівля-продаж вважається вчиненою в момент передачі товару, та з цього моменту має відбутися перехід права власності на товар, то саме в момент передачі товару, право власності на нього має належати постачальнику та разом з передачею товару відбувається перехід права власності на цей товар до його набувача.

Саме про таке тлумачення умов договору свідчать і фактичні дії сторін. Як вбачається, строк поставки товару декілька разів відкладався та сторонами підписувалася відповідні угоди про продовження строку поставки, що, зокрема, було обумовлено затримкою у виробництві базових автомобілів. Та на момент підписання відповідних угод позивач, вочевидь, розумів той факт, що базові автомобілі, що є необхідними для виробництва товару автомобілів швидкої допомоги, наразі на праві власності відповідачу не належать.

А наступні дії позивача щодо прийняття від позивача часткового виконання договору № 70/3210 та повного виконання договору № 71/3210 також свідчить про те, що на момент часткової передачі автомобілів швидкої медичної допомоги право власності дійсно належало відповідачу та було передано позивачу, а тому загальні умови щодо купівлі-продажу було дотримано.

Тут вважаються виправданими послання відповідача на принцип Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), відповідно до якого особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови, хоча і загальні принципи тлумачення змісту договору дозволяють дійти висновку про безпідставність тверджень позивача в цій частині.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не було допущено порушення вимог п. 1.3. договорів, а також відсутні обставини, передбачені п. 1.4. договорів, що зумовлює висновки суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу за умовами п. 4.4. договорів у розмірі ціни товару, поставка якого не була здійснена належним чином, що за договором № 70/3210 становить 37259280 гривень та за договором № 71/3210 становить 13314000 гривень.

3. Щодо позовних вимог про повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар у розмірі 37259280 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося, за договором № 70/3210 вартість непоставленого товару складає 37259280 гривень, що складається із вартості 18 автомобілів типу В (4х4).

Внаслідок чого позивач звернувся до суду із позовом про стягнення зазначеної суми попередньої оплати.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач посилався на те, що 30.08.2022 звернувся до позивача із листом № 30082022/1 від 30.08.2022 про розірвання договору № 70/3210 у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами відповідно до п. 4.10. договору, за змістом якого сторона, що ініціює розірвання договору з таких підстав має повідомити іншу сторону про це за 20 календарних днів до його розірвання. До моменту розірвання договору у зазначеному порядку правових підстав для повернення невикористаної суми попередньої оплати у нього не існувало, відповідних вимог про повернення цих коштів позивач відповідачу не висував.

Також відповідач долучив до матеріалів справи копію платіжного доручення від 19.09.2022 № 1 про повернення на банківський рахунок позивача 37259280 гривень, з призначенням платежу «Повернення передплати в зв`язку з розірванням Договору, лист № 30082022/1_30.08.2022; на виконання умов Договору № 70/3210_16.09.2021; без ПДВ».

Позивач заперечував факт отримання зазначених грошових коштів на свій рахунок та вимагав прийняття в цій частині судового рішення про їх стягнення з відповідача.

Відповідачем долучено до матеріалів справи копію листа від 29.09.2022 (т. 3. а.с. 100), яким він звертався до Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області, стосовно, зокрема, виконання платіжного доручення від 19.09.2022 на суму 37259280 гривень на користь позивача по справі.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що небюджетний рахунок відповідача відкрито в Управлінні ДКС України у Києво-Святошинському районі Київської області з метою отримання бюджетних коштів та з метою здійснення повернення грошових коштів на користь позивача відповідач поповнив зазначений казначейський рахунок своїми власними коштами, проте, як вбачається, відповідний платіж на момент звернення проведено не було.

Відкриття відповідачем такого рахунку саме в органах Казначейства обумовлено вимогою, встановленою Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти», як особою, що має взаємовідносини із бюджетними установами та є отримувачем бюджетних коштів.

Також, за клопотанням відповідача, ухвалою суду від 19.10.2022 від Управління Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області було витребувано інформацію про виконання зазначеного платежу на користь позивача по справі.

З інформації, наданої Управлінням Державної казначейської служби України у Києво-Святошинському районі Київської області (лист від 09.11.2022) вбачається, що станом на 08.11.2022 платіжне доручення від 19.09.2022 № 1 опрацьоване Управлінням казначейства та внесено до Картотеки неоплачених документів АС «Є-Казна» за кодом напрямків видатків/витрат 0307 «Інші платіжні доручення рах.35» у статусі «Очікує рішення».

Також в листі казначейства зазначено, що згідно з п. 14 Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 № 590, розрахунково-касове обслуговування розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, інших клієнтів здійснюється Казначейством та органами казначейства в особливому режимі в установленому законодавством порядку з урахуванням особливостей, визначених цим Порядком. Пунктом 19 вищевказаного Порядку, Казначейство здійснює платежі за дорученням клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка в черговості, встановленій цим пунктом. Платіжне доручення ТОВ «Спец-Ком-Сервіс» від 19.09.2022 № 1, згідно п. 19 Порядку, відноситься до третьої черги та буде виконане за наявності дозволу з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка.

Отже, склалася ситуація, коли в перебігу розгляду справи, відповідач, маючи на меті здійснити повернення невикористаної суми попередньої оплати, отриманої ним на виконання договору № 70/3210, укладеного в межах процедури закупівлі за бюджетні кошти, надав банку Управлінню ДКС України в Києво-Святошинському районі Київської області, в якому за настановою держави ним відкрито спеціальний рахунок для здійснення фінансових взаємовідносин із бюджетними установами та отримання на нього бюджетних коштів, платіжне доручення від 19.09.2022 № 1 на суму 37259280 гривень, яке прийнято банком та відповідним чином обліковано, проте позивач зазначені грошові кошти не отримав, через встановлені державою спеціальні механізми проведення платежів в умовах воєнного стану.

З посиланням на те, що зобов`язання в частині повернення суми попередньої оплати відповідачем не виконано, оскільки відповідні грошові кошти на рахунок позивача зараховані не були, останній наполягає на стягненні з відповідача у примусовому порядку невикористаної суми попередньої оплати у розмірі 37259280 гривень.

Надаючи доводам сторін, в цій частині, належну юридичну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Казначейство є учасником системи електронних платежів Національного банку.

Згідно з пунктом 3 Положення про Державну казначейську службу України основними завданнями Казначейства є: реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Згідно п. 4 зазначеного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема (п.п. 2): здійснює розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; проводить відповідні розрахунки між державним та місцевими бюджетами, між місцевими бюджетами, а також між учасниками бюджетного процесу та суб`єктами господарювання.

Пунктом 9 Положення про Державну казначейську службу України передбачено, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 цього Закону суб`єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем.

Пунктом 1.43 статті 1 вказаного Закону встановлено, що учасник/член платіжної системи (далі - учасник платіжної системи) - юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги.

Згідно з пунктом 11.4 статті 11 цього Закону для проведення переказів через систему міжбанківських розрахунків Національного банку України банки-резиденти, Державна казначейська служба України відкривають рахунки в Національному банку України.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.4 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Пунктом 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що у разі порушення банком, що обслуговує отримувача, строків завершення переказу цей банк зобов`язаний сплатити отримувачу пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними. В цьому випадку платник не несе відповідальності за прострочення перед отримувачем.

Як вже зазначалося, відповідно до абз. 2 п. 1 Положення про Державну казначейську службу України Казначейство є учасником системи електронних платежів Національного банку.

Згідно з пунктом 1.8 Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 № 758, розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється органами Казначейства відповідно до умов договорів та додаткових угод до договорів (у разі наявності) між органами Казначейства і клієнтами (додаток 1 цього Порядку).

24.02.2022 було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим з 24.02.2022 згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, в Україні введено воєнний стан, який наразі триває.

Частиною 4 п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України установлено, що в умовах воєнного стану виконання повноважень органами Казначейства України на відповідній території України може здійснюватися в особливому режимі у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану» від 9 червня 2021 року № 590 затверджено Порядок виконання повноважень Державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану.

Пункт 19 вказаного Порядку визначає, що Казначейство та органи Казначейства здійснюють платежі за дорученнями клієнтів з урахуванням ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунка в певній черговості.

Зі змісту зазначеного пункту Порядку вбачається, що виконання органом Казначейства платіжного доручення відповідача № 1 від 19.09.2022 віднесено до пп. 3 п. 19 означеного Порядку, тобто підлягає виконанню у третю чергу.

Поряд із цим, факт опрацювання та обліку платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 на суму 37259280 гривень органом Казначейства підтверджено.

Дійсно, на момент прийняття судом рішення суду в цій частині, платіжне доручення на зазначену суму проведено Казначейством не було та позивач грошових коштів не отримав.

Проте, той факт, що грошові кошти у зазначеному розмірі на рахунок позивача не перераховані не свідчить про те, що позовні вимоги в частині їх стягнення мають бути задоволені.

Як вбачається, спору між сторонами щодо необхідності повернення зазначених грошових коштів не має та відповідач вчинив усі залежні від нього заходи для повернення цих грошових коштів надавши відповідне платіжне доручення для їх перерахування з рахунку, відкритому в органах Казначейства.

Судом вбачається, що рахунок, з якого мають бути повернуті грошові кошти на користь позивача, зазначений у договорі № 70/3210, як такий, куди мала бути зарахована сума попередньої оплати за цим договором та згідно платіжного доручення від 23.09.2021 № 7760 саме на цей рахунок відповідача позивачем було перераховано грошові кошти у якості попередньої оплати за договором № 70/3210.

Отже, судом вбачається цілком підставним використання відповідачем саме цього рахунку для повернення отриманої за договором попередньої оплати на користь позивача та як вбачається з інформації наданої Управлінням ДКС України в Києво-Святошинському районі Київської області платіжне доручення відповідним чином обліковано та не виконано не тому, що на цьому рахунку відповідача відсутні грошові кошти чи їх недостатньо для проведення платежу, а через запровадження спеціального механізму проведення відповідних платежів в умовах воєнного стану.

Більше того, з огляду на приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1070 «Деякі питання здійснення розпорядниками (одержувачами) бюджетних коштів попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти», відповідач був зобов`язаний для повернення бюджетних коштів використовувати саме рахунок відкритий в органах Казначейства.

Тобто, з моменту прийняття на облік платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 проведення платежу на суму 37259280 гривень перебуває в прямій залежності від остаточного рішення про надання дозволу на його проведення в порядку черговості та ресурсної забезпеченості єдиного казначейського рахунку, тобто перебуває поза межами впливу та контролю відповідача та цілком та повністю перебуває під впливом держави.

Крім того, джерелом фінансування придбання автомобілів швидкої медичної допомоги за договором № 70/3210 є Державний бюджет України та відповідна закупівля проведена за бюджетні кошти в межах процедури, передбаченої Законом України «Про публічні закупівлі».

З огляду на наведе вище та враховуючи, що поверненню на користь позивача підлягають невикористані бюджетні кошти, суд вважає, що для цілей перевірки дотримання відповідачем вимоги щодо повернення невикористаної суми попередньої оплати, достатнім підтвердженням виконання відповідачем свого обов`язку повернути такі грошові кошти є факт прийняття органами Казначейства до виконання платіжного доручення відповідача від 19.09.2022 № 1 та з моменту обліку такого платіжного доручення обов`язок щодо повернення цих грошових коштів слід вважати виконаним.

Протилежні висновки суду ставили б відповідача у вкрай вразливе становище та прийняття судом окремого рішення про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми грошових коштів фактично могло б призвести до того, що поряд із грошовими коштами, які зарезервовані відповідачем на рахунку, відкритому в органах Казначейства, позивач набуде право отримати таку ж суму коштів з іншого рахунку, належного відповідачу, що не вбачається судом справедливим та виправданим за розглядуваних обставин, адже відповідач не може нести ризики внаслідок запровадження спеціального, особливого режиму здійснення казначейством видаткових операцій по рахунках своїх клієнтів.

Факт отримання позивачем на свій рахунок бюджетних коштів в порядку їх повернення відповідачем наразі перебуває під контролем держави та встановлена державою певна черговість виконання відповідних платежів, у взаємозв`язку із ресурсною забезпеченістю єдиного казначейського рахунку, не може призводити до висновку про невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо повернення попередньої оплати, яка не була використана для цілей, визначених предметом закупівлі за бюджетні кошти.

Та оскільки позивач певною мірою виконує функції агента держави, адже є розпорядником бюджетних коштів, ризики від введеного державою спеціального механізму проведення платежів щодо бюджетних коштів, мають покладатися на самого позивача та саму державу, що такі механізми застосувала, адже відповідач усі залежні від нього заходи з метою повернення суми попередньої оплати вчинив та такий платіж буде проведено, за наявності необхідного ресурсного забезпечення казначейського рахунку, що від відповідача жодним чином не залежить.

З огляду на викладене вище, в даному випадку, факт не отримання позивачем на свій рахунок грошових коштів у розмірі 37259280 гривень, за наявності доказів обліку органами Казначейства платіжного доручення від 19.09.2022 № 1 про їх перерахування відповідачем зі свого рахунку, відкритого в органах Казначейства, не може трактуватися, як невиконання відповідачем свого обов`язку повернути суму попередньої оплати по договору № 70/3210 та свідчить про те, що зобов`язання відповідача в цій частині є виконаними з 19.09.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмету спору.

З огляду на те, що відповідач виконав свій обов`язок щодо повернення грошових коштів після звернення позивача до суду із розглядуваним позовом та предмет спору станом на час прийняття судом судового рішення наразі відсутній, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором № 70/3210 у розмірі 37259280 гривень на підставі п.2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

4. Щодо позовних вимог про стягнення суми відповідальності за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України.

Позивач вимагає стягнення з відповідача за договором № 70/3210 суму інфляційних втрат у розмірі 2192224,26 гривень, нарахованих за період квітень-травень 2022 року, та суму 3% річних у розмірі 254179,75 гривень, нарахованих за період з 31.03.2022 по 21.06.2022, та за договором № 71/3210 суму інфляційних втрат у розмірі 783355,82 гривень, нарахованих за період квітень-травень 2022 року, та суму 3% річних у розмірі 90827,01 гривень, нарахованих за період з 31.03.2022 по 21.06.2022.

При цьому, в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог та про зміну предмету позову від 29.08.2022, позивач зазначені позовні вимоги (позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних) об`єднує у загальні вимоги про стягнення «інфляційних втрат» за договором № 70/3210 у розмірі 2446404,01 гривень (2192224,26 гривень інфляційні втрати + 254179,75 гривень 3% річних) та за договором № 71/3210 у розмірі 874182,83 гривень (783355,82 гривень інфляційні втрати + 90827,01 гривень 3% річних).

Зазначені позовні вимоги обґрунтовані одночасно посиланням на положення ст. 536 Цивільного кодексу України та ст. 625 Цивільного кодексу України, яка на думку позивача, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17 конкретизує визначений у ст. 536 Цивільного кодексу України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач посилався на те, що у нього не виникло грошових зобов`язань з повернення суми попередньої оплати, адже такі вимоги позивачем після спливу строку поставки не висувалися, вимога про повернення суми попередньої оплати не надсилалася, сторони перебували у переговорному процесі та позивачем порушено порядок встановлений п. 4.6. договорів щодо направлення вимоги про сплату штрафних санкцій, яка мала бути виконана протягом 10-днів.

Надаючи доводам сторін, в цій частині належну юридичну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

За змістом п. 4.6. договорів штрафні санкції (пеня, штраф) та збитки нараховані постачальнику покупцем згідно із цим розділом договору, сплачуються постачальником протягом 10 робочих днів з дати отримання відповідної вимоги, яку складає покупець та надсилає постачальнику в порядку передбаченому договором.

Умовами розділу 4 договорів визначено порядок сплати штрафних санкцій за неналежне виконання обома сторонами умов договору.

При цьому, положення цього розділу не регулюють сплату процентів за користування чужими грошовими коштами у розумінні ст. 536 Цивільного кодексу України чи інфляційних втрат та 3% річних у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, а тому положення п. 4.6. договорів щодо обов`язку позивача направити відповідну вимогу про сплату штрафних санкцій на адресу відповідача, для вимог про стягнення процентів за правилами ст. 536 та/чи 625 Цивільного кодексу України не є застосовним, а тому заперечення відповідача в цій частині судом відхиляються.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

Наведені висновки узгоджуються та відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.

Отже, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з інфляційними втратами та процентами, передбаченими ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивач хоча і посилається на його право нараховувати відсотки за користування чужими грошовими коштами, адже посилається на ст. 536 Цивільного кодексу України, втім сама сутність його позовних вимог та решта правових підстав позову, в цій частині, свідчить про те, що він вимагає стягнення саме сум, нарахованих за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України на суму неповерненої попередньої оплати після закінчення строку поставки, оскільки позивач вимагає стягнення і інфляційних втрат і 3% річних, як це передбачено саме ст. 625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд надаватиме оцінку доводам позивача саме в аспекті його вимог про стягнення відповідальності за невиконання грошового зобов`язання за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України.

Сутність позовних вимог полягає в тому, що позивач, у зв`язку із тим, що станом на 30.03.2022 зобов`язання щодо поставки автомобілів за договорами № 70/3210 та 71/3210 відповідачем у повному обсязі виконано не було, а сума попередньої оплати не була повернута з 31.03.2022 здійснив нарахування інфляційних втрат та 3% річних на залишок невикористаної суми попередньої оплати за договором № 70/3210 у розмірі 37259280 гривень та за договором № 71/3210 на суму 13314000 гривень.

Вже сталою є судова практика з приводу застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що для нарахування сум за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України необхідним буде виникнення у боржника саме грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплати на користь кредитора саме грошових коштів, та наявність протиправного невиконання (неналежного виконання) такого грошового зобов`язання.

Згідно згаданого вже вище положення ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З цього вбачається наявність у кредитора, у разі прострочення боржником поставки товару, права альтернативної вимоги, а саме він має право вимагати або передання оплаченого товару, тобто завершення простроченої поставки, навіть після того, як строк поставки сплив або відмовитися від товару на майбутнє та вимагати повернення суми попередньої оплати.

Як вже зазначалося вище закінчення строку дії договору не призводить до автоматичного припинення зобов`язань щодо поставки товару і такий обов`язок постачальника зберігається до того моменту, поки покупець не заявить про повернення йому суми попередньої оплати, або до розірвання договору із одночасним виникненням обов`язку повернути невикористану суми попередньої оплати.

З огляду на викладене вище, у взаємовідносинах щодо поставки товару, оплата якого проведена на умовах попередньої оплати, обов`язок повернути суму попередньої оплати автоматично із закінченням строку поставки не виникає, адже зберігається обов`язок поставити товар, обумовлений договором.

Та лише у разі коли кредитор пред`явить вимогу про повернення попередньої оплати, з цього моменту зобов`язання щодо поставки товару припиняється та виникає нове, грошове зобов`язання щодо повернення суми попередньої оплати.

Як вбачається, позивач здійснив відповідні нарахування інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 31.03.2022, тобто з наступного дня після закінчення строку поставки (30.03.2022), та на докази пред`явлення ним вимоги відповідачу повернути попередню оплату не посилається, спираючись саме на автоматичне виникнення у відповідача обов`язку повернути суми попередньої оплати з наступного дня після закінчення строку поставки товару.

З наявного в матеріалах справи листування сторін, як напередодні закінчення строку поставки автомобілів, так і після закінчення строку поставки, вбачається, що в жодному листі позивачем не було пред`явлено чітку та недвозначну вимогу про повернення попередньої оплати.

Тільки в листі позивача від 18.05.2022 № 755 (т. 2 а.с. 94-95) вперше було сформовано вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 50573228,00 гривень (37259280 гривень за договором № 70/3210 та 13314000 гривень за договором № 71/3210), проте навіть в цьому листі позивачем висунуто альтернативну вимогу щодо належного виконання умов договорів поставки або про повернення грошових коштів у розмірі 50573228,00 гривень, отже вимогою про повернення суми попередньої оплати у розумінні ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України зазначений лист вважатися не може.

Крім того, подальші дії сторін свідчать про те, що відповідач вживав заходів саме з метою завершення виконання поставки товару і в липні 2022 року ним було завершено поставку автомобілів швидкої медичної допомоги за договором № 71/3210 на суму 13314000 гривень і таке виконання було прийнято позивачем. Отже, відповідач міг справедливо виходити з того, що обов`язку із повернення суми попередньої оплати у нього не має та він має забезпечити саме повне виконання договорів поставки, а саме здійснити прострочену поставку. Як вже зазначалося невикористану суми попередньої оплати за договором № 70/3210 ним було повернуто на користь позивача 19.09.2022, з моменту спливу 20-ти денного строку, відведеного для попередження про розірвання договору, яке ініціював сам відповідач у зв`язку із триваючими форс-мажорними обставинами.

Отже, з огляду на викладене, оскільки позивачем чіткої та недвозначної вимоги відповідачу щодо відмови в подальшому від отримання товару та про повернення суми попередньої оплати після закінчення строку поставки товару пред`явлено не було, за відповідачем зберігався саме первісний обов`язок щодо поставки товару та грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, як це передбачено ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України у відповідача автоматично не виникло.

Наведене зумовлює висновки суду про те, що в період, протягом якого позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат (квітень-травень 2022 року) та 3% річних (з 31.03.2022 по 21.06.2022) у відповідача грошового зобов`язання з повернення суми попередньої оплати не існувало, а тому підстав для здійснення нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за правилами ст. 625 Цивільного кодексу України у позивача не було та позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

5. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу та пені нарахованих на підставі п. 4.2. договорів.

Згідно п. 4.2. договорів за порушення строків поставки товару або умов якості товару постачальник несе відповідальність та сплачує покупцю штрафні санкції у розмірі та порядку відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України.

За змістом ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Так, позивач вимагає стягнення з відповідача за прострочення поставки товару штрафу у розмірі 7% від вартості товару, поставка якого була прострочена та пеню у розмірі 0,1%, вартості товару, з якого було допущено прострочення за період з 31.03.2022 по 21.06.2022 за договором № 70/3210 у розмірі 2608149,60 гривень (сума штрафу) та 3092520,24 гривень (сума пені), та за договором № 71/3210 у розмірі 931980,00 гривень (сума штрафу) та 1105062 гривень (сума пені).

Відповідачем факт прострочення виконання зобов`язань за договорами поставки не заперечувався, втім він вважає, що він має бути звільнений від відповідальності через дію форс-мажорних обставин військової агресії російської федерації проти України внаслідок чого виконання зобов`язань з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги до 30.03.2022 стало неможливим.

Позивач, не заперечуючи того факту, що військова агресія російської федерації відноситься до категорії форс-мажорних обставин, втім вважає, що відповідачем порушено порядок повідомлення про настання таких обставин, внаслідок чого відповідач позбавляється права посилатися на зазначені обставини, як підстави звільнення його від відповідальності.

Надаючи доводам сторін в цій частині належну юридичну оцінку, суд дійшов наступних висновків.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України).

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 1ст. 617 Цивільного кодексу України).

В п. 1 ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України).

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

Із наведеного вбачається, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно ст. 617 Цивільного кодексу України та ст. 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: наявність обставин непереборної сили; їх надзвичайний характер; неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Форс-мажорні обставини не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань.

Таким чином, сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, що саме через настання цих обставин сторона об`єктивно була позбавлена можливості виконати договірне зобов`язання.

Частина 2 ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належить у тому числі загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення.

Сторонами не заперечується, що військова агресія російської федерації відноситься до категорії обставини непереборної сили, тобто є форс-мажорною обставиною.

Згідно приписів п. 4.8. договорів сторони договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажор) та/або істотної зміни обставин, які не існували під час укладання договору, виникли поза волею сторін, якщо ці обставини вплинули на виконання договору.

Порядок повідомлення та порядок підтвердження існування відповідних обставин викладено сторонами у п. 4.9. Договорів, де, серед іншого, зазначено про обов`язок повідомити про настання обставин непереборної сили протягом 5-ти днів з дня настання цих обставин.

З матеріалів справи вбачається, що строк поставки автомобілів швидкої медичної допомоги сторонами неодноразово продовжувався та додатковими угодами від 24.12.2021 сторонами остаточно продовжено строк поставки автомобілів до 30.03.2022.

Підставою для такого продовження слугували, в тому числі, листи відповідача від 15.12.2021 № 15122021/1 та /2 (т. 2 а.с. 46-47, 54-55), в яких відповідачем було зазначено, що у зв`язку із затримкою із виробництвом базових автомобілів виконати умови договору не вбачається можливим та постачальник цих автомобілів повідомив, що орієнтовною датою поставки базових автомобілів є 01.03.2022 та з урахуванням технологічних процесів по виробництву автомобілів екстреної медичної допомоги у разі поставки базових автомобілів строк до 01.03.2022, строк поставки готових автомобілів екстреної медичної допомоги буде складати 30.03.2022.

Отже сторони погодилися із тим, що виробництво автомобілів екстреної медичної допомоги перебуває у прямій залежності від поставки на територію України базових автомобілів, яка має відбутися до 01.03.2022, після чого відповідач мав обладнати зазначені автомобілі усім необхідним оснащенням та обладнанням та здійснити поставку готового товару на користь позивача до 30.03.2022, внаслідок чого сторони і продовжили строк виконання зобов`язань з поставки до 30.03.2022.

24.02.2022 розпочалася військова агресія російської федерації проти України.

Згідно листа ТОВ «Автосоюз» від 21.03.2022 (т. 2 а.с. 112), відповідача було повідомлено, що офіційний імпортер Volkswagen в Україні ТОВ «Порше Україна» після оголошення військового стану призупинив свою діяльність в Україні.

23.03.2022 відповідач скерував на адресу позивача лист № 23032022/1 (т. 2 а.с. 65-66), в якому зазначив, що внаслідок військової агресії російської федерації виконання зобов`язань за договорами поставки у встановлені строки є неможливим через затримку у поставці базових автомобілів та вказав на те, що вживає заходи задля отримання від постачальника базових автомобілів відомостей про можливі строки їх поставки.

В підтвердження настання обставин непереборної сили, відповідачем долучено лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 (т. 2 а.с. 67), згідно якого засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Цим же листом ТПП України підтвердило, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарювання по договору, виконання якого настало згідно умовами договору і виконання якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

28.03.2022 позивач направив на адресу відповідача лист № 4421 (т. 2 а.с. 71-72), в якому позивач, не коментуючи твердження відповідача про настання для нього форс-мажорних обставин, про що він повідомив листом від 23.03.2022, та висловив попередження про намір направлення на адресу відповідача претензії про повернення сплаченої позивачем суми у розмірі 50573280 гривень, на яку поставку товару до 30.03.2022 не було здійснено, а також про намір звернутися до суду із вимогою про стягнення збитків.

Листом від 29.03.2022 № 29032022/1 (т. 2 а.с. 74-75) відповідач повідомив позивача про те, що підстав для повернення грошових коштів немає, адже вони витрачені на придбання обладнання для оснащення медичних салонів та медичне обладнання, здійснена попередня оплата за базові автомобілі. Вдруге відповідачем зазначено про настання для нього форс-мажорних обставин та про готовність як тільки ситуація в країні нормалізується виготовити та поставити позивачу автомобілі швидкої медичної допомоги.

01.04.2022 позивач скерував на адресу відповідача лист № 491 (т. 2 а.с. 77), в якому запросив документальне підтвердження здійсненої закупівлі обладнання для оснащення машин швидкої допомоги та базових автомобілів.

В листі від 18.05.2022 № 755 (т. 2 а.с. 94-95) позивач вперше прокоментував лист відповідача від 23.03.2022, яким останній повідомив позивача про настання форс-мажорних обставин, та зазначив, що відповідачем в порушення умов п. 4.9. договорів не було повідомлено про настання форс-мажорних обставин, які настали 24.02.2022 протягом 5-ти днів та, відповідно, відповідач втрачає право посилатися на обставини непереборної сили, як обставини, що звільняють його від відповідальності.

З огляду на викладене спірним в межах цієї справи залишилось питання про те, чи пропущено відповідачем 5-ти денний термін на повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, адже позивач вважає, що такі обставини настали 24.02.2022 та саме від цієї дати слід обраховувати 5-ти денний термін, коли як відповідач вважає, що усвідомлення ним настання саме для нього неможливості виконати умови договорів поставки через військову агресію російської федерації проти України відбулося після отримання відомостей про зупинення імпортером автомобілів процедури завезення базових автомобілів на територію України, про що відповідач довідався лише 21.03.2022.

З наведеного вбачається, що зафіксоване на всій території України настання форс-мажорних обставин через військову агресію російської федерації не свідчить про те, що усі суб`єкти господарювання, одночасно, з 24.02.2022 втратили можливість виконувати свої зобов`язання за договорами.

З наведеного вбачається, що сам факт настання обставини непереборної сили, до яких, вочевидь, відноситься збройна агресія/війна, не обов`язково автоматично із її настанням впливає на виконання договору та, відповідно, обов`язок щодо повідомлення про настання такої обставини виникає тоді, коли для зобов`язаної сторони стає зрозумілим, що настання такої події впливає на виконання договору, конкретного визначеного ним зобов`язання.

Це також в повній мірі відноситься і до відповідача, адже початок військової агресії з 24.02.2022 не обов`язково мав призвести до неможливості виконання обов`язків з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги, строк якої спливав лише 30.03.2022.

Сторона, яка посилається на форс-мажор має довести причинно-наслідковий зв`язок між виникненням форс-мажору і неможливістю виконати свої зобов`язання та триваючий форс-мажор не обов`язково призводить до неможливості виконати зобов`язання з моменту його виникнення.

Саме на цьому в перебігу розгляду справи наполягав відповідач, стверджуючи, що неможливість виконання ним умов договорів поставки була встановлена лише з 21.03.2022 коли він дізнався про зупинення офіційним імпортером базових автомобілів здійснення своєї господарської діяльності на території України.

Відтак, вимоги п. 4.9. договорів поставки, щодо обов`язку повідомити позивача про настання форс-мажорних обставин протягом 5-ти днів із моменту їх настання для нього, відповідачем було дотримано, адже відповідний лист на адресу позивача було надіслано 23.03.2022, проти отримання якого останній не заперечував.

Суд погоджується із зазначеним твердженням відповідача.

Зі змісту п. 4.8. договорів вбачається, що сторона звільняється від відповідальності не із настанням форс-мажорної обставини, а у разі коли ці обставини безпосередньо вплинули на виконання договору.

З матеріалів справи не вбачається, що в проміжок часу з 24.02.2022 по 21.03.2022 відповідач був обізнаний про те, що військова агресія російської федерації вплинула на можливість виконання ним своїх зобов`язань за договорами, адже кінцевий строк поставки автомобілів було визначено 30.03.2022 та відповідач протягом всього часу міг справедливо розраховувати на те, що негативних наслідків у вигляді неможливості виконати умови договорів можна оминути, чи в значній мірі нейтралізувати, адже усе необхідне обладнання для облаштування автомобілів швидкої медичної допомоги було у відповідача в наявності, що сторонами в перебігу розгляду справи не заперечувалося.

Та тільки 21.03.2022 коли відповідачу стало відомо про зупинення імпорту на територію України необхідних базових автомобілів та невизначеність строків відновлення такого імпорту у відповідача з`явився достатній привід вважати, що через військову агресію він не в змозі виконати свої зобов`язання за договорами поставки, в обумовлений ними строк.

Отже, суд відхиляє твердження позивача про те, що відповідач мав повідомити про настання форс-мажорних обставин протягом 5-ти днів починаючи з 24.02.2022, адже позивачем не доведено та матеріалами справи не встановлено, що від цієї дати відповідачу було або мало бути відомо, що він не зможе виконати свої зобов`язання з поставки автомобілів швидкої медичної допомоги до 30.03.2022.

Тому суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено строку, визначеного п. 4.9. договорів для повідомлення позивача про настання обставин непереборної сили, що унеможливлюють виконання умов договору.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що встановлення строку протягом якого сторона, що має намір посилатися на обставини, що звільняють її від відповідальності, має повідомити іншу сторону про настання форс-мажорних обставин має на меті дисциплінувати сторону, що допустила прострочення та завадити зловживанню нею своїми правами. Одночасно, така вимога, має на меті забезпечити інтереси управленої сторони, яка розраховує на належне виконання перед нею зобов`язань, із тим, щоб така сторона могла убезпечитися від негативних наслідків настання форс-мажорних обставин та невиконання перед нею договору.

Тут слід погодитися із посиланнями відповідача на те, що початок військової агресії російської федерації проти України призвів до небачених наслідків для всієї країни, внаслідок яких відбулося порушення логістичних зв`язків та переміщення вантажів та товарів, в тому числі через митний кордон, мало наново відбудовуватися.

При тому, що початок зазначеної агресії має відношення до всієї країни, втім необхідно взяти до уваги, що певні регіони в перші, особливо важкі, тижні війни перебували у більш вразливому становищі, спричиненому, зокрема, безпосередніми бойовими зіткненнями, проведенням безпосередніх військових дій в таких регіонах, хаотичним та навіть панічним переміщенням людей із таких регіонів у більш безпечні місця, що не могло не вплинути на організацію виробництва, здійснення органами управління суб`єктів господарювання своїх функцій.

До таких регіонів можна з впевненістю віднести і Бучанський район Київської області, на території якого розміщені органи управління відповідача.

Тож цілком справедливо можна припустити, що навіть здійснення належного письмового повідомлення відповідача про настання форс-мажорних обставин, якщо вважати, що вони настали починаючи із 24.02.2022, було вкрай ускладненим, адже здебільшого громадяни в цьому регіоні опікувалися убезпеченням себе та членів своїх родин, ніж виконанням своїх звичних, в тому числі управлінських функцій та в цій частині суд також погоджується із твердженнями відповідача.

А тому під час обліку строку на повідомлення контрагента про настання форс-мажорних обставин суд має зважати, в тому числі, і на обставини, що можуть перешкоджати здійсненню самого письмового повідомлення про настання таких обставин та в певних випадках суто формальний підхід, в цій частині, не можна вважати виправданим та справедливим.

Суд вважає, що має братися до уваги розумний строк та суд, виходячи із умов добросовісності, справедливості та розумності, має віднайти баланс інтересів сторін та встановити, чи свідчить прострочення повідомлення про настання форс-мажорних обставин про істотне порушення прав та інтересів управленої сторони та чи призвело таке прострочення до негативних для іншої сторони наслідків, спричинення їй збитків.

Тому категоричний підхід до позбавлення сторони права посилатися на обставини звільнення від відповідальності через прострочення повідомлення про настання форс-мажорних обставин не завжди буде виправданим.

В аспекті розглядуваної справи суд не вважає, що навіть прострочення повідомлення про настання форс-мажорних обставин було б свідченням свідомої та безпідставної поведінки відповідача, а позивач навряд чи міг краще забезпечити свої інтереси, ніж якби дізнався про настання форс-мажорних обставин саме протягом 5-ти днів від їх офіційного початку на всій території України.

Суд не вважає, що позивач міг віднайти інших постачальників товару, отримати кращу ціну, здійснити нову закупівлю та оскільки отримання штрафних санкцій не може розглядатися, як позитивний ефект, адже є саме способом забезпечення виконання зобов`язання, а не способом отримання додаткового прибутку, отримання ним повідомлення про неможливість виконати умови договору протягом 5-ти днів починаючи з 24.02.2022 чи отримання його протягом більш тривалого, але розумного періоду, не могло суттєво вплинути на права та охоронювані законом інтереси позивача.

Аналогічний підхід міститися в узагальнених нормах європейського звичаєвого права. Так, у Принципах міжнародних комерційних договорів (Принципи УНІДРУА в редакції 2016 року) у ч. 3 ст. 7.1.7 «Непереборна сила (форс-мажор)» вказано, що сторона, яка не виконала зобов`язання, має повідомити іншу сторону про виникнення перешкоди та її вплив на здатність виконувати зобов`язання. Якщо повідомлення не отримане іншою стороною протягом розумного строку після того, як сторона яка не виконала дізналася або могла дізнатися про перешкоду, вона несе відповідальність за збитки, які стали результатом неотримання повідомлення. У Принципах Європейського договірного права (ст. 8.108 (3)), присвяченій питанням форс-мажору, вказано, що невиконуюча зобов`язання сторона має впевнитися у тому, що повідомлення про перешкоду та її вплив на виконання отримане іншою стороною впродовж розумного строку після того, як невиконуюча сторона дізналася або повинна була дізнатися про ці перешкоди. Інша сторона має право на компенсацію збитків, завданих внаслідок неотримання такого повідомлення.

Наведене у сукупності дає суду підстави дійти висновку про те, що відповідачем не було порушено строк на повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, адже про неможливість виконати умови договору з причин початку військової агресії відповідачу стало відомо лише 21.03.2022, а тому він справедливо може розраховувати на звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань з поставки товару.

Та навіть якщо дійти висновку, що такий строк було формально пропущено, то, тим не менш, повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин 23.03.2022 відбулося протягом розумного строку, негативних наслідків для позивача таке прострочення не мало, до завдання збитків не призвело, таке повідомлення було здійснено ще до спливу строку, встановленого для остаточної поставки товару, що також свідчить про те, що позбавлення відповідача права на звільнення від відповідальності не буде відповідати принципам справедливості та розумності.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені та штрафу за п. 4.2. договорів.

6. Щодо судових витрат.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд відносить на позивача.

Водночас суд зазначає, що згідно положень ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Згідно положень ч. 1, пп. 1, 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір ставки судового збору із позовних заяв майнового характеру, що подаються до господарського суду, становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а із позовних вимог немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» мінімальний прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2021 року становить 2481,00 гривень.

Враховуючи вимоги позовної заяви Підприємства, з урахуванням заяви від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмета позову, останнім заявлено вимоги майнового характеру про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 98890858,68 гривень; дві вимоги немайнового характеру про розірвання договорів поставки від 16.09.2021 №№ 70/3210, 71/3210.

Таким чином, за подання до суду даної позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у загальному розмірі 873312,00 гривень (868350,00 гривень за вимогу майнового характеру+4962 гривень за дві вимоги немайнового характеру).

Проте, згідно платіжного доручення від 07.07.2022 № 11243, поданого в якості доказу сплати судового збору, позивачем при звернені до суду з розглядуваним позовом сплачено суму судового збору в розмірі 868350,00 гривень, що є меншою ніж передбачено законом.

При цьому суд зазначає, що через власний недогляд суд, під час прийняття заяви від 29.08.2022 № 1389/1 про збільшення розміру позовних вимог та зміни предмета позову, не звернув уваги на часткову недоплату позивачем суми судового збору, яка підлягала сплаті у зв`язку із зміною предмета позову.

Таким чином, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог стягненню з позивача в дохід бюджету підлягає сума судового збору у розмірі 4962 гривень.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 73-80, 86, 129, 185, 191, 231. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення попередньої оплати за непоставлений товар за договором поставки № 70/3210 у розмірі 37259280,00 гривень закрити.

2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради (65026, м. Одеса, вул. Гаванна, 1, код 20991240) в дохід Державного бюджету України 4962,00 гривень судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення у відповідності до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.12.2022.

Суддя Р.М. Колесник