ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" листопада 2022 р. Справа№ 910/3761/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Гарник Л.Л.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 30.11.2022,

розглянувши апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021

у справі № 910/3761/21 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант"

до 1) Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс"

2) Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк"

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін"

4) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестпальм"

5) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Реверс Інвест"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна

2) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Осипенко Дмитро Олегович

3) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Іннеса Володимирівна

4) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна

5) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна

про визнання недійсними правочинів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" (далі - відповідач -1), Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - відповідач -2), Товариства з обмеженою відповідальністю "РІО ФІН" (далі - відповідач -3), Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТПАЛЬМ" (далі - відповідач -4) про:

- визнання недійсним Іпотечного договору, посвідченого 27.06.2008, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Голубничою О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1980 (з урахуванням Договорів про внесення змін до іпотечного договору № 3021 від 22.09.2008 (дублікат), № 3054 від 25.09.2008, № 3620 від 28.11.2008, № 1498 від 16.06.2011, № 2661 від 29.07.2012, № 1943 від 23.08.2012) в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві;

- визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д. О., та реєстрованого в реєстрі № 873 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві;

- визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири 29.09.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 495, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., щодо квартири № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві.

В подальшому, 25.06.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зміну предмета позову, у відповідності до якої останній додає дві вимоги про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., який зареєстрований в реєстрі № 2098 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій 2б у м. Києві та визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застави від 19.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., який зареєстровано в реєстрі № 5060 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій 2 Б у м. Києві.

Місцевим господарським судом прийнято до розгляду вищевказану заяву.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі № 910/3761/21 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" задоволено повністю, визнано недійсним Іпотечний договір, посвідчений 27.06.2008, приватним нотаріусом КМНО Голубничою О. В., та зареєстрований в реєстрі за № 1980 (з урахуванням Договорів про внесення змін до іпотечного договору № 3021 від 22.09.2008 (дублікат), № 3054 від 25.09.2008, № 3620 від 28.11.2008, № 1498 від 16.06.2011, № 2661 від 29.07.2012, № 1943 від 23.08.2012) в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застави від 19.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., який зареєстрований в реєстрі № 5060 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій 2 Б у м. Києві, визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д. О., та реєстрований в реєстрі № 873 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві; визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., який зареєстрований в реєстрі № 2098 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій 2 б у м. Києві; визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири 29.09.2020, зареєстрований в реєстрі за № 495, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., щодо квартири № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РІО ФІН" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТПАЛЬМ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія " Реверс Інвест" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп.

Не погоджуючись із цим рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі № 910/3761/21, ТОВ "Ріо Фін" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Здійснити розподіл судових витрат.

Також, не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі №910/3761/21, ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт просить суд стягнути з ТОВ «Інвестгарнт» понесені АБ «Укргазбанк» судові витрати за подання апеляційної скарги.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2022 апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі №910/3761/21 залишено без змін.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2022 касаційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" - задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.06.2022 у справі № 910/3761/21 скасовано, справу № 910/3761/21 у скасованій частині направлено на новий апеляційний розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Скеровуючи справу 910/3761/21 у скасованій частині на новий апеляційний розгляд до Північного апеляційного господарського суду, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив наступне.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції, зокрема, слід повно та всебічно дослідити обставини набуття позивачем чи іншими сторонами цієї справи майнових прав (права власності) на спірну квартиру, перевірити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням кожної із сторін, здійснити належний апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, і в залежності від встановленого та вимог закону прийняти законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення. Самостійно встановити обставини, що підлягають з`ясуванню при вирішенні спору, застосувавши відповідні норми матеріального та процесуального права. Перевірити правомірність передання ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" в іпотеку КБ "Київ" за оспорюваним договором майнових прав на квартири в незавершеному будівництвом житловому будинку в контексті того, що на час укладення оспорюваного Іпотечного договору від 27.06.2008 редакція Закону України "Про іпотеку" не визначала майнові права як предмет іпотеки. Верховний Суд зауважив, що скасування апеляційним судом у даному випадку рішення суду першої інстанції, з яким він погодився по суті спору, лише з підстав встановлення факту розгляду справи не в межах справи про банкрутство, що жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, було б відступом від принципу правової визначеності та проявом правого пуризму.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2022, апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Доманської М.Л., суддів: Гарник Л.Л., Пантелієнко В.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 прийнято справу № 910/3761/21 за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 до свого провадження. Розгляд апеляційних скарг призначено на 30.11.2022 о 12 год. 00 хв. Запропоновано сторонам надати письмові пояснення з урахуванням вказівок, викладених у постанові постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 910/3761/21.

На виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" надійшли письмові пояснення з урахуванням вказівок, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 910/3761/21.

29.11.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" надійшло клопотання про розгляд апеляційних скарг без участі ТОВ "Інвестгарант". У відповідному клопотання позивач також просить суд апеляційні скарги відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

У судове засідання 30.11.2022 з'явились представники Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін". Решта учасників справи у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Cудом ставилось на обговорення питання щодо можливості здійснення розгляду апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились в судове засідання, щодо чого колегія суддів вирішила за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи, що не прибули у судове засідання, з огляду на наступне.

За положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

В даному випадку апеляційні скарги можуть бути розглянуті у судовому засіданні без участі учасників провадження у справі, які не з`явились у судове засідання, їх неявка не перешкоджає вирішенню апеляційних скарг у даному судовому засіданні.

Представники скаржників у судовому засіданні апеляційні скарги підтримали та просили їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Інвестгарант».

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів апеляційних скарг.

Проаналізувавши матеріали справи в частині доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку: апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з огляду на наступне.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Як зазначає скаржник, набуття АБ «Укргазбанк» права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, укладеними ПАТ «АКБ «Київ» з ПрАТ «АК «Укртранс» відбулось правомірно, у повній відповідності до вимог законодавства. Апелянт стверджує, що передача ПрАТ «АК «Укртранс» майнових прав, зокрема, на квартиру № 121 в іпотеку за умовами Договору іпотеки, відповідала як вимогам ЦК України, так і вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку». На думку апелянта, позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Скаржник вказує, що строк позовної давності на звернення до суду в частині вимоги про визнання недійсним Договору іпотеки в частині майнових прав на квартиру № 121 є пропущеним позивачем без поважних причин. Також, на думку апелянта, платіжне доручення від 27.12.2005 № 113 протиправно прийнято судом першої інстанції на стадії розгляду справи по суті. Скаржник просить суд апеляційної інстанції стягнути з ТОВ «Інвестгарант» понесені апелянтом судові витрати за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Як зазначає апелянт, позивачем не доведена оспорюваність правочинів, оскільки на час укладення Іпотечного договору від 27.06.2008 № 1980 позивач не мав майнові права на квартиру, не був власником квартири, обтяження щодо квартири № 121 були відсутні, а право власності зареєстровано за позивачем лише 15.03.2019. На думку апелянта, позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Як стверджує апелянт, суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права прийняв платіжне доручення від 27.12.2005 № 113 під час розгляду справи по суті. Скаржник просить суд апеляційної інстанції здійснити розподіл судових витрат.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників справи, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 22.09.2022 у даній справі, колегія суддів встановила наступне.

12.09.2003 між Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, Комунальним підприємством "Печерськ-інвест" (сторона-1) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (сторона-2) укладено Договір участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем (місцями для паркування машин) на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва № 315, предметом якого є співробітництво сторін по будівництву житлового будинку з вбудовано - прибудованими приміщеннями та підземним гаражем (місцями для паркування машин) на розі вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва.

У п. 2.2. цього Договору визначено, що в рамках Договору сторона-1 є замовником, функції якого сторона-1 покладає на Комунальне підприємство "Печерськ-інвест", сторона-2 є генеральним інвестором та генеральним підрядником.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Як визначено статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Забороняється інвестування в об'єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування.

Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Особливості здійснення інвестиційної діяльності на території України суб'єктами інвестиційної діяльності, розташованими за межами України, а також цих суб'єктів і суб'єктів України в зонах вільного підприємництва на Україні визначаються спеціальним законодавством України (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

19.11.2003 між Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" (інвестор) укладено Договір про інвестування будівництва житла № 7.

Згідно з 1.2. Договору № 7 в редакції додаткової угоди від 10.10.2012 №4 об`єктом інвестування за цим договором є квартири згідно з переліком загальною площею 1331,50 кв. м. за адресою: м. Київ, вул. Димитрова, 2 Б.

Пунктом 1.6. Договору в редакції додаткової угоди від 16.10.2006 № 2 визначено, за рахунок внесених інвестицій за даним договором інвестор отримує у власність квартири, які є об`єктом інвестування за даним договором. Оформлення права власності на об`єкт інвестування та реєстрація права власності здійснюється в порядку, визначеному в розділі 2 даного договору. Право власності на об`єкт інвестування може бути оформлено як на інвестора, так і на фізичних та юридичних осіб, вказаних інвестором.

У відповідності до п. 2.3. Договору в редакції додаткової угоди від 16.10.2006 № 2 з моменту підписання даного договору виконавець передає, а інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування і інвестор має право розпоряджатися майновими правами на об`єкт інвестування на свій розсуд.

Після введення об`єкту в експлуатацію виконавець проводить за свій рахунок технічну інвентаризацію об`єкта та оформлює право власності на об`єкти інвестування на інвестора та/або на фізичних, юридичних осіб, вказаних інвестором, з наданням свідоцтв про право власності. Інвестор у свою чергу зобов`язується протягом 5-ти робочих днів з моменту введення об`єкту в експлуатацію надати виконавцю пакет документів, необхідний для оформлення права власності (п. 2.5. Договору в редакції додаткової угоди від 16.10.2006 №2).

За змістом п. 2.6. Договору в редакції додаткової угоди від 16.10.2006 № 2 на підставі отриманих від виконавця свідоцтв про право власності на об`єкт інвестування, інвестор самостійно проводить державну реєстрацію права власності.

Пунктом 3.4.2 Договору в редакції додаткової угоди від 16.10.2006 № 2 визначено, що ТОВ "Регіон-Інвест" (інвестор) має право здійснювати передачу своїх майнових прав і зобов`язань за договором третім особам відповідно до чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору від 19.11.2003 № 7 відповідно до акту від 19.11.2007 Відкрите акціонерне товариство "Автомобільна компанія "Укртранс" передано ТОВ "Регіон-Інвест" майнові права на об`єкт інвестування - на квартири згідно з переліком загальною площею 1306,20 кв.м., а згідно з актом від 15.04.2013 - квартири згідно з переліком загальною площею 1331,50 кв.м. (у тому числі на спірну квартиру № 121).

Cтаттею 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

26.12.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" (Товариство) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" (Інвестор) укладено Інвестиційний договір № 5, предметом якого є участь Інвестора у фінансуванні будівництва квартир у житловому будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом (місцями для паркування машин) на земельній ділянці, що розташована на розі вулиць Димитрова та А.Барбюса у Печерському р-ні м. Києва (об`єкт інвестування) за рахунок власних та залучених коштів шляхом внесення їх на поточний рахунок Товариства.

Згідно з п. 1.2. Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5 в редакції додаткової угоди від 20.11.2007 № 2 Інвестор здійснює фінансування капітальних вкладень (інвестує) у житло, загальною площею 639,90 кв. м, що буде збудовано в майбутньому за фіксованою на момент інвестування вартості вимірної одиниці площі (1 кв. м).

У відповідності до п. 1.3. Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди від 10.10.2012 № 3 характеристика об'єкта інвестування (квартир): № 75 (1 секція) - 16-17 поверх; 5 кімнат; загальна площа - 186,80 кв. м; № 93 (1 секція) - 21 поверх; 1 кімната; загальна площа - 101,30 кв. м; № 113 (3 секція) - 3 поверх; 4 кімнати; загальна площа - 182,60 кв. м; № 121 (3 секція) - 5 поверх; 4 кімнати; загальна площа - 182,60 кв. м.

Відповідно до п. 1.4 Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5 внесення інвестицій на будівництво об`єкту інвестування Інвестором надає йому право на отримання у власність площ квартир на умовах, визначених п.1.2 та п.1.3 цього Договору.

Пунктом 2 Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди від 10.10.2012 № 3 передбачена загальна вартість об`єкта інвестування, яка складає 3 232 373,88 грн з ПДВ.

Відповідний договір в силу статті 204 ЦК України є правомірним, набуті сторонами правочину права повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

27.04.2006 між Комунальним підприємством "Печерськ-інвест" (замовник за договором, сторона-1), Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (генеральний інвестор за договором, сторона-2) та Державним будівельним комбінатом Управління справами Верховної ради України (генеральний підрядник за договором, сторона-3) укладено Договір підряду № 20р на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем (місцями для паркування машин) на розі вулиць Димитрова та А. Барбюса у Печерському районі м. Києва, предметом якого є співробітництво сторін по будівництву об`єкта.

14.06.2007 між Акціонерним комерційним банком "Київ" (кредитодавець) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (позичальник) укладено Договір про надання кредиту у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії №45/07 (далі - Кредитний договір).

Згідно з п. 3.1. Кредитного договору в редакції додаткової угоди від 29.07.2011 № 25 виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою майнових прав на квартири у кількості 15 шт у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі (на перетині) вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва (надалі - об`єкт інвестування), а саме квартири: № № 2, 6, 8, 9, 12, 15, 26, 27, 75, 76, 81, 86, 91, 117, 121, загальною площею 2 377,80 кв.м заставною вартістю 49 263 812, 44 грн.

З метою забезпечення належного виконання позичальником вимог банку за Кредитним договором, усіх змін та доповнень до нього, у тому числі додаткових угод до Кредитного договору, за яким іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит у вигляді невідновлювальної відкличної кредитної лінії, 27.06.2008 між Акціонерним комерційним банком "Київ" (іпотекодержатель) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1980 (далі-Іпотечний договір).

Відповідно до п. 1.3. Іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на квартири, зокрема, на спірну квартиру № 121, загальною площею 182,4 кв.м, жилою пл. 106,3 кв.м, п'ятий поверх, секція 3, у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва.

Згідно з п. 1.4. Іпотечного договору майнові права, які передаються в іпотеку за цим договором, належать Відкритому акціонерному товариству "Автомобільна компанія "Укртранс" (іпотекодавцю) на підставі Договору № 315 участі в будівництві житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва від 12.09.2003, укладеного між Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією та Комунальним підприємством "Печерськ-інвест", додатку від 29.11.2007 № 2 до договору від 12.09.2003 № 315, Договору підряду № 20р на будівництво житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним гаражем на розі вулиць Димитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва, укладеного 27.04.2006 між Комунальним підприємством "Печерськ-інвест", Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс", Державним будівельним комбінатом Управління справами Верховної ради України.

Договір від 19.11.2003 № 7 є чинним, доказів його оскарження матеріали справи не містять, тобто в силу ст. 204 ЦК України є правомірним.

На підставі постанови правління Національного банку України від 24.02.2015 №128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.02.2015 №39, яким з 25.02.2015 в ПАТ АКБ "Київ" запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №61 "Деякі питання участі держави у виведенні з ринку ПАТ АКБ "Київ", 19.06.2015 було здійснено передачу активів та зобов`язань ПАТ АКБ "Київ" на користь ПАТ АБ "Укргазбанк".

У зв`язку із чим, 19.06.2015 між Публічіним акціонерним товариством «Акціоненрний комерційний банк "Київ" (неплатоспроможний банк) та Публічіним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (приймаючий банк) укладено Договір про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного банку (далі - Договір про передачу активів).

Згідно з п. 1.2 вказаного Договору про передачу активів приймаючий банк отримав право вимоги від боржників неплатоспроможного банку за договорами про здійснення активних операцій, права вимоги за яким переходять відповідно до цього Договору приймаючому банку, належного та повного виконання всіх зобов`язань за основними договорами, включаючи сплату заборгованості за основними договорами, процентів, можливих комісій, штрафних санкцій (п. 1.2.1 Договору), право звернення стягнення на предмет застави, право звернення до поручителя за договором поруки (п. 1.2.2 Договору).

Відповідно до п. 4.1 Договору про передачу активів, з дня його укладання та акта приймання-передачі активів і зобов`язань приймаючий банк набуває усіх прав та обов`язків кредитора щодо боржників, разом із правами за договорами забезпечення таких вимог.

На виконання умов зазначеного Договору про передачу активів між сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі активів та зобов'язань від 19.06.2015.

Крім цього, на виконання вказаних положень Договору про передачу активів, 19.06.2015 між Публічіним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк "Київ" (неплатоспроможний банк) та Публічіним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (приймаючий банк) укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 5060 (далі-Договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застави від 19.06.2015), відповідно до якого неплатоспроможний банк відступив, а приймаючий банк набув право вимоги за договорами іпотеки та застави, зокрема, і за вищевказаним Іпотечним договором (додаток 4 "Реєстр договорів іпотеки юридичних осіб").

У подальшому, 20.02.2019 між Публічіним акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Реверс Інвест" укладено Договір факторингу (відступлення права грошової вимоги), а також Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Осипенко Д.О. та зареєстрований в реєстрі за № 873 (далі - Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019), відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" (первісний іпотекодержатель) відступає у повному обсязі, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Реверс Інвест" (новий іпотекодержатель) приймає всі права та обов`язки іпотекодержателя, що існують станом на дату укладення цього договору, за Іпотечним договором від 27.06.2008, укладеним між Акціонерним комерційним банком "Київ" та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс".

У свою чергу, 30.04.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Реверс Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" було укладено Договір факторингу (відступлення права грошової вимог) № 30/04, а також Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Козаєвою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2098 (далі- Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 30.04.2019), відповідно до умов якого, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Реверс Інвест" (первісний іпотекодержатель) відступає у повному обсязі, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" (новий іпотекодержатель) приймає всі права та обов`язки іпотекодержателя, що існують станом на дату укладення цього договору, за Іпотечним договором від 27.06.2008, укладеним між Акціонерним комерційним банком "Київ" та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс".

29.09.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" (продавець), який є іпотекодержателем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вестпальм" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири, а саме: квартири № 121 в будинку № 2 Б по вулиці Діловій у місті Києві, загальною площею 182,6 кв.м, житловою площею 106,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 (далі- Договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2020 ).

У п. 2 Договору купівлі-продажу зазначено, що право власності на предмет іпотеки належить ТОВ "Інвестгарант" (іпотекодавець) на праві приватної власності на підставі: інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5, додаткової угоди до інвестиційного договору від 17.10.2006 № 1; додаткової угоди до інвестиційного договору від 20.11.2007 №2; додаткової угоди до інвестиційного договору від 10.10.2012 №3; довідки ТОВ "Регіон-Інвест" про виконання умов інвестиційного договору від 15.04.2013 № 5; витягу ТОВ "Центрінвестбуд-2000" з переліку інвесторів від 15.04.2015 № 5; акту прийому-передачі від 15.04.2013.

Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ТОВ «Інвестгарант» у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.03.2019, номер запису про право власності: 30777791, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

За змістом п. 4 Договору купівлі-продажу право на продаж предмета іпотеки будь-якій особі належить ТОВ "Ріо Фін", як іпотекодержателю, на підставі: Іпотечного договору, посвідченого 27.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1980; дублікату договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 22.09.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3021; договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 25.09.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3054; договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 28.11.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3620; договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 16.06.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1496; договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 29.07.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2661; Договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 23.08.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1943; рішення Господарського суду міста Києва від 23.12.2015; Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого 20.02.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 873.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є вимоги ТОВ "Інвестгарант" про визнання недійсними правочинів, а саме: Іпотечного договору від 27.06.2008 (з урахуванням Договорів про внесення змін № 3021 від 22.09.2008 (дублікат), № 3054 від 25.09.2008, № 3620 від 28.11.2008, № 1498 від 16.06.2011, № 2661 від 29.07.2012, № 1943 від 23.08.2012) в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві, Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та застави від 19.06.2015, Договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019, Договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 30.04.2019 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій 2Б у м. Києві та Договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2020.

Зазначені вимоги позивач обґрунтовує тим, він є власником квартири № 121 у будинку по вул. Діловій, 2Б у м. Києві та набув право власності на квартиру на підставі Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5. Оскаржувані договору порушують його право власності.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, відповідно до ч.ч.1-3, 5 такої норми: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, Відкрите акціонерне товариство "Автомобільна компанія "Укртранс" передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" ,

а Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" передало Товариству з обмеженою відповідальністю "Інвестгарант" майнові права, у тому числі на спірну квартиру № 121 згідно з Договором про інвестування будівництва житла від 19.11.2003 № 7, Інвестиційним договором від 26.12.2005 № 5 (відповідно), які є правомірними в силу статті 204 ЦК України, якою закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15 та постанові Великою Палатою Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15).

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Інвестгарант" сплатило ТОВ "Регіон-Інвест" загальну вартість об'єкта інвестування (у тому числі вартість спірної квартири № 121) у розмірі 3 232 373,88 грн (п. 2 Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5) за платіжним дорученням від 27.12.2005 № 113 відповідно до умов вказаного договору.

Крім того, факт виконання ТОВ "Інвестгарант" умов Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5 у повному обсязі підтверджується довідкою ТОВ "Регіон-Інвест" від 15.04.2013 № 5.

Як вбачається з матеріалів справи, державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості - квартиру № 121, загальною площею 182,6 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Ділова, буд. 2-Б (номер запису про право власності: 30777791) ТОВ "Інвестгарант" проведено 15.03.2019, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2019 № 160261492.

Підставою виникнення права власності ТОВ "Інвестгарант" на квартиру № 121 згідно з цим витягом є наступні документи: довідка про виконання умов Інвестиційного договору, серія та номер: 5, виданий 15.04.2013, видавник: ТОВ "Регіон-інвест"; витяг з переліку інвесторів, серія та номер: 5, виданий 15.04.2015, видавник: ТОВ "Центрінвестбуд-2000"; акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 15.04.2013, видавник: сторони; додаткова угода до Інвестиційного договору, серія та номер: 3, виданий 10.10.2012, видавник: сторони; додаткова угода до Інвестиційного договору, серія та номер: 2, виданий 20.11.2007, видавник: сторони; додаткова угода до Інвестиційного договору, серія та номер: 1, виданий 17.10.2006, видавник: сторони; Інвестиційний договір, серія та номер: 5, виданий 26.12.2005, видавник: сторони.

Як зазначає позивач, саме 17.12.2020 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що квартиру № 121 по вул. Діловій, 2Б у м. Києві було відчужено на користь ТОВ "Вестпальм" без згоди та відома ТОВ "Інвестгарант". Підставою чого став оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2020. Тільки після цього позивач дізнався про Договори, які просить визнати недійсними за даним позовом, та якими порушуються його право власності на відповідну квартиру № 121.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У пунктах 1 - 3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у даній справі звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що суд має самостійно встановити обставини, що підлягають з`ясуванню при вирішенні спору, застосувавши відповідні норми матеріального та процесуального права.

Суд звертає увагу на те, що в процесі розгляду справи сторони доводили суду існування різних (протилежних) обставин, які, на їх думку, мали значення для справи і на які вони посилалися як на підставу своїх вимог або заперечень.

Надавши оцінку доказам у справі у їх сукупності, колегія суддів вважає незаконною та неправомірною передачу ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" майнових прав на спірну квартиру № 121 в іпотеку на підставі Іпотечного договору від 27.06.2008, який укладено між ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" та ПАТ АКБ "Київ", з огляду на наступне.

На час укладення оспорюваного Іпотечного договору ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" вже передано відповідні майнові права ТОВ "Регіон-Інвест", останній за умовами вказаного договору (п.2.3) набуло майнові права на об'єкти інвестування, в тому числі на спірну квартиру № 121 - з 19.11.2003 - з моменту підписання вищезазначеного Договору від 19.11.2003 та набув прав розпоряджатись цими майновими правами на свій розсуд. Правомірність цього договору, встановлена ст.204 ЦК України, не спростована в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Інвестгарант" набуло майнові права на спірну квартиру № 121 на підставі укладеного з ТОВ "Регіон-Інвест" Інвестиційного договору від 26.12.2005 № 5. Правомірність вказаного договору, встановлена ст.204 ЦК України, не спростована в суді.

Судова колегія зазначає, що ТОВ "Інвестгарант" стало власником вказаних майнових прав за вищезазначеним Інвестиційним договором на будівництво квартир від 26.12.2005 № 5, повністю сплативши вартість об`єкта інвестування (у тому числі вартість спірної квартири № 121) - згідно з умовами вказаного договору та додаткових угод до нього за платіжним дорученням від 27.12.2005 № 113 у сумі 3232373,88 грн з ПДВ, а в подальшому оформило у встановленому законодавством порядку право власності на спірну квартиру. Отже, саме з 27.12.2005 - ТОВ "Інвестгарант" стало власником майнових прав на спірну квартиру № 121. Матеріалами справи підтверджено, що з 15.03.2019 право власності на зазначену квартиру № 121 ТОВ "Інвестгарант" було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що не заперечується скаржниками.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів відносно того, що платіжне доручення від 27.12.2005 № 113 на суму 3 232 373,88 грн не може вважатися належним доказом сплати за Інвестиційним договором від 26.12.2005, із врахуванням процесуальних порушень при його прийнятті судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не вбачає процесуального порушення при прийнятті судом першої інстанції в якості доказу платіжного доручення від 27.12.2005 № 113 на суму 3 232 373,88 грн, оскільки відповідний доказ подано позивачем під час підготовчого засідання, завданням якого є, зокрема, зібрання судом доказів, забезпечення правильного розгляду справи по суті. Скаржник безпідставно посилається на прийняття судом цього доказу вже під час розгляду справи по суті. Так, колегією суддів встановлено, що цей доказ подано 06.09.2021, а підготовче засідання було закрито ухвалою господарського суду м. Києва від 08.09.2021 у даній справі.

Питання про наявність/відсутність певних фактів має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд має у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог норм процесуального права щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та не відповідає вимогам, зокрема пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів дійшла висновку про доведеність тієї обставини, що майнові права на спірну квартиру №121, на час укладання оспорюваного Іпотечного договору, належали ТОВ "Інвестгарант».

Оскільки право власності на об'єкт інвестування за умовами вказаного договору ТОВ "Інвестгарант" (Інвестор) мав оформити після введення об'єкту будівництва в експлуатацію, судова колегія робить висновок, що виходячи з суті п. 1.4 Інвестиційного договору та норм чинного на той час інвестиційного законодавства, Інвестор після внесення інвестицій на будівництво об'єкту інвестування, набуває права на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, тобто набуває майнові права на об'єкт інвестування. В даному випадку з 27.12.2005 ТОВ "Інвестгарант" набув такі права, як вже зазначено вище. Тобто ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" неправомірно передало відповідні майнові права на спірну квартиру № 121 в іпотеку ПАТ АКБ "Київ" за оспорюваним Іпотечним договором в порушення ст. 583 ЦК України без згоди власника вказаних майнових прав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 910/4436/19, від 15.02.2022 № 910/23859/16 (910/17833/20).

Крім того, ч. 1 ст.575 ЦК України передбачено, що Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як вбачається з п.1.3 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є майнові права на квартири у будинку, що будується на земельній ділянці, розташованій на розі вулиць Дмитрова та Анрі Барбюса у Печерському районі м. Києва, у тому числі майнові права на квартиру № 121.

Судова колегія звертає увагу на те, що статтею 1 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV (в редакції, чинній на дату укладення Іпотечного договору від 27.06.2008) передбачено, що застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (у зазначеній редакції) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий, виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 5 цього Закону предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (ч. 3 ст. 5 Закону України "Про іпотеку").

Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва були віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (далі - Закон №800-VI), яким внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України "Про іпотеку" № 898-IV, які набрали чинності лише з 14.01.2009.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 17.04.2013 у справі № 6-8цс13, від 02.12.2015 у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 20.04.2016 у справі № 6-2994цс15 та постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №523/13449/15-ц.

Отже, на час укладення оспорюваного Іпотечного договору від 27.06.2008 редакція Закону України "Про іпотеку" не визначала майнові права як предмет іпотеки.

На це звернув увагу Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у даній справі.

Відтак, ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" неправомірно передало в іпотеку майнові права на спірну квартиру № 121 ПАТ АКБ "Київ" за оспорюваним Іпотечним договором, а тому цей Іпотечний договір є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині передачи в іпотеку майнових прав на спірну квартиру №121, як такий, що укладений з порушенням вимог ст. 583 ЦК України та вищевказаних положень Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного Іпотечного договору). Відповідно недійсними з цих підстав є Договори про внесення змін до іпотечного договору № 3021 від 22.09.2008 (дублікат), № 3054 від 25.09.2008, № 3620 від 28.11.2008, № 1498 від 16.06.2011, № 2661 від 29.07.2012, № 1943 від 23.08.2012) в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання недійсним Іпотечного договору, посвідченого 27.06.2008 , приватним нотаріусом КМНО Голубничою О. В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1980 (з урахуванням Договорів про внесення змін до іпотечного договору № 3021 від 22.09.2008 (дублікат), № 3054 від 25.09.2008, № 3620 від 28.11.2008, № 1498 від 16.06.2011, № 2661 від 29.07.2012, № 1943 від 23.08.2012) в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві.

Недійсність договору не породжує жодних правових наслідків, крім наслідків його недійсності, тобто ПАТ АКБ "Київ" не отримав прав іпотекодержателя за оскаржуваним Іпотечним Договором щодо спірної квартири № 121.

Судова колегія звертає увагу, що передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникло з зобов'язання, яке не припинилось на момент передачі новому кредитору та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійсними , а тому ПАТ АК «Банк «Київ», не набувши прав іпотекодержателя за вказаним Іпотечним договором щодо спірної квартири № 121, не міг відступити недійсне право вимоги, а ПАТ «Укргазбанк» не міг набути права вимоги щодо спірної квартири № 121 за Іпотечним договором, який визнано судом недійсним у відповідній частині.

ПАТ АК «Банк «Київ» не набув прав Іпотекодержателя щодо спірної квартири № 121 за недійсним у відповідній частині договором, а тому, вищевказаний договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки та застави від 19.06.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за №5060 в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві суд першої інстанції правомірно визнав недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України в частині майнових прав на спірну квартиру № 121, як такий, що укладений з порушенням вимог ст. 514 ЦК України. Недійсний правочин не породжує жодних правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

ПАТ «Укргазбанк», не набувши прав іпотекодержателя за вказаним договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки та застави від 19.06.2015, не міг віступити ТОВ "Реверс Інвест" права та обов'язки Іпотекодержателя за Іпотечним договором, який визнаний судом недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві.

Відповідно ТОВ "Реверс Інвест" не міг набути відповідні права і обов'язки Іпотекодержателя за недійсним у відповідній частині договором.

Вищевказаний договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.02.2019 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві суд правомірно визнав недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України в частині майнових прав на спірну квартиру № 121, як такий, що укладений з порушенням вимог ст. 514 ЦК України. Недійсний правочин не породжує жодних правових наслідків крім наслідків його недійсності.

У ТОВ "Реверс Інвест" на момент укладення оспорюваного договору від 30.04.2019 не існувало відповідних прав Іпотекодержателя за Іпотечним договором, який визнано судом недійсним у відповідній частині, відповідно ТОВ "Реверс Інвест" не міг передати, а ТОВ "Ріо Фін" не міг отримати відповідні права від ТОВ "Реверс Інвест". Отже, ТОВ "Ріо Фін"не набув прав іпотекодержателя щодо майнових прав на спірну квартиру № 121, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. за № 2098 в частині майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві, суд правомірно визнав недійсним в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України в частині майнових прав на спірну квартиру № 121, як такий, що укладений з порушенням вимог ст. 514 ЦК України. Недійсний правочин не породжує жодних правових наслідків крім наслідків його недійсності.

Оскільки ТОВ "Ріо Фін" не набув прав Іпотекодержателя за Іпотечним договором, який визнано судом недійсним в частині передачі майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві, останній неправомірно, в порушення вимог ст. 38 Закону України "Про іпотеку", передав спірну квартиру ТОВ "Вестпальм", за оскаржуваним договором купівлі-продажу квартири від 29.09.2020, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за № 495, який укладено між ТОВ "Ріо Фін" та ТОВ "Вестпальм".

Так, ст. 38 Закону Укрїни "Про іпотеку" визначено, що саме Іпотекодержатель має право за певних умов, передбачених чинним законодавством та відповідним Іпотечним договором, на продаж предмета іпотеки.

В даному випадку ТОВ "Ріо Фін" не набув прав Іпотекодержателя за Іпотечним договором, який визнаний судом недійсним в частині передачі майнових прав на квартиру № 121 по вул. Діловій, 2 Б у м. Києві. Тобто, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 29.09.2020, укладений між ТОВ "Ріо Фін" та ТОВ "Вестпальм", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за № 495 в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням ст. 38 Закону Укрїни "Про іпотеку". Недійсний правочин не породжує жодних правових наслідків крім наслідків його недійсності.

Колегією суддів відхиляються доводи апелянтів щодо неможливості застосування судом норм права, які не зазначено позивачем у позові, з огляду на наступне.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок, наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц).

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви ПАТ "Акціонерний банк "Укргазбанк" про застосування строку позовної давності, з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Як зазначає позивач, 17.12.2020 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно останньому стало відомо, що спірну квартиру № 121 відчужено на користь ТОВ "Вестпальм" без згоди та відома ТОВ "Інвестгарант".

Отже, позивач довідався про порушення свого права саме 17.12.2020.

При цьому, ТОВ "Інвестгарант" звернулося до суду з даним позовом 10.03.2021, тобто через 83 (вісімдесят три) дні з того моменту, коли позивачу стало відомо про порушення його права.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, щодо того, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів, а відтак, останній був позбавлений можливості довідатися про їх укладення та відповідно про порушення свого права з моменту укладення оскаржуваних договорів.

Суд першої інстанції вірно встановив, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права раніше ніж 17.12.2020.

Зважаючи на встановлені обставини, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом ТОВ "Інвестгарант" не пропущено, в суді цього не спростовано.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, досліджуючи питання ефективності/неефективності обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав та законних інтересів, вважає, що позивач обрав ефективний спосіб захисту своїх порушених прав та законних інтересів, який дозволить відновити їх в судовому порядку, з огляду на що дововоди апеляційних скарг щодо неефективності обраного позивачем способу захисту відхиляються.

В даному випадку позовні вимоги ТОВ "Інвестгарант" спрямовані на захист його права власності на спірну квартиру № 21, майнові права на яку були набуті 27.12.2005. Позивач в даному випадку захищає своє право власності від неправомірних посягань.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відновлення права власності позивача в даному випадку може бути досягнуто виключно за обов`язкової наявності такої передумови, як визнання судом недійсними оскаржуваних договорів.

Таким чином, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що позивач обрав ефективний спосіб захисту своїх порушених прав та законних інтересів, який дозволить відновити їх в судовому порядку.

Згідно з частиною 1 статті 316, статті 317, частин 1, 2, 3 статті 319, частин 1,2 статті 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частин 2, 3, 6 статті 13, пункту 6 частини 1 статті З ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частиною 2-5 статті 13 ЦК України суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом. Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Водночас, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.1998, "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Прессос компанія Нав'єра А.О." та інші проти Бельгії" від 28.10.1995, "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном" (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.1999, заява №311107/96. п.54).

Отже, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права, є об'єктом правового захисту згідно зі статьою 1 Першого протоколу до означеної вище Конвенції та національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Як вказано Верховним судом у постанові від 22.09.2021 у даній справі, із матеріалів справи, що розглядається, не вбачається, а апеляційним судом не встановлено, що у суді першої інстанції ПАТ "АБ "Укргазбанк" заявляло про порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Верховний Суд у постанові від 22.09.2022 у даній справі, зауважив, що як вбачається із матеріалів справи, відносно одного з відповідачів - ПрАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" було відкрито провадження у справі про банкрутство за три місяці до ухвалення рішення у справі, що розглядається, і позовні вимоги у цій справі стосуються майна боржника. Відтак, за приписами ч. 2 ст. 7 КУзПБ справа № 910/3761/21 має розглядатися господарським судом в межах справи про банкрутство ПрАТ "Автомобільна компанія "Укртранс".

Водночас, скасування апеляційним судом у даному випадку рішення суду першої інстанції, з яким суд погодився по суті спору, лише з підстав встановлення факту розгляду справи не в межах справи про банкрутство, що жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення, було б відступом від принципу правової визначеності та проявом правого пуризму.

Так, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, в основі якого лежить положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Принцип юридичної визначеності полягає в тому, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов`язкового для виконання рішення лише для того, щоб домогтися перегляду справи та її нового вирішення. Перегляд рішень судами вищих інстанцій не має розглядатися як прихований засіб оскарження і лише ймовірність існування двох поглядів щодо предмету розгляду не може бути підставою для повторного розгляду справи. Відхід від цього принципу може бути виправданий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі та непереборні обставини (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 24.07.2003 у справі "Рябих проти Росії").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення від 11.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції", від 11.04.2013 у справі "Вєренцов проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Сутяжник проти Росії" зазначено, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру, зокрема, відступ від цього принципу допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму.

Під правовим пуризмом у практиці Європейського суду з прав людини розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Отже, не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Визначаючи найбільш доцільний спосіб виправлення таких помилок, необхідно дотримуватися справедливого балансу між захистом прав особи і принципом юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу res judicata.

Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 910/1065/21, від 17.06.2020 у справі № 921/490/18), від 12.12.2019 у справі № 922/382/14.

В данному випадку оскаржуване судове рішення є правильне по суті і законне, отже не може бути скасовано з підстав порушення судом вказаних норм процессуального права, що не призвело до неправильного вирішення справи.

Інших доводів скаржників по суті апеляційних скарг, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на його правильність, в апеляційних скаргах суду не наведено.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

За таких обставин, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, із врахуванням вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 22.09.2021 у даній справі, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, дійшла висновку, що апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" слід залишити без задоволення; оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Укргазбанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріо Фін" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2021 у справі 910/3761/21 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/3761/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 14.12.2022.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді Л.Л. Гарник

В.О. Пантелієнко