ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2022 р. Справа№ 910/12958/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

прокурора: Греськів І.І. за посвідченням;

від позивача 1: Спорого І.Г. самопредставництво;

від позивача 2: не з`явився;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 (повний текст складено 29.12.2021)

у справі №910/12958/21 (суддя Полякова К.В.)

за позовом заступника керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах держави в особі 1) Міністерства оборони України та 2) Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області

до 1) Житомирської обласної державної адміністрації

та 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Заріччя"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державне підприємство "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат"

про скасування державної реєстрації права власності та права оренди,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року заступник керівника Житомирської обласної прокуратури звернувся у Господарський суд міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі - позивач 1, Міноборони) та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - позивач 2, ГУ Держгеокадастру) до Житомирської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1, Житомирська ОДА) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Перлина Заріччя" (далі - відповідач 2, Товариство), в якому просив суд:

- скасувати державну реєстрацію права державної власності в особі Житомирської ОДА на земельну ділянку загальною площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220 (далі - спірна земельна ділянка);

- скасувати державну реєстрації права оренди Товариства на земельну ділянку загальною площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка належить до земель Міноборони та є землями оборони з цільовим призначенням для ведення лісового господарства, входить до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №073506, який видано "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" (далі - третя особа, Ліспромкомбінат), що встановлено судовим рішенням у справі №906/602/16. Однак, Житомирська ОДА на час проведення спірної державної реєстрації не виступала власником чи розпорядником спірної земельної ділянки, чим незаконно фактично вилучила земельну ділянку в постійного землекористувача. При цьому, передача цієї спірної земельної ділянки в подальшому на праві оренди Товариству відбулося на підставі визнаних судом недійсних розпоряджень Житомирської ОДА.

Житомирська ОДА у відзиві на позов, заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що спірна земельна ділянка відсутня у Державному земельному кадастрі, а обраний прокурором спосіб захисту є неефективним, оскільки заявляючи позовну вимогу щодо оскарження реєстраційних дій, одночасно прокурор мав заявити позовну вимогу щодо відповідного речового права.

Товариство у відзиві на позов, заперечуючи проти позовних вимог, посилалось на те, що прокурором не доведено наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави; землі лісогосподарського призначення не можуть бути землями оборони; спірна земельна ділянка не існує як об`єкт цивільного обігу і відсутня в Державному земельному кадастрі і вимог про скасування права власності прокурором не ставиться; рішення у справі №906/602/16 не стосується даної справи, оскільки воно стосувалось перевищення повноважень Житомирською ОДА, і при розгляді вказаної справи було встановлено, що користувачем за державним актом є Ліспромкомбінат, а не Міноборони і ще у 2009 році земельна ділянка перейшла до ДП "Житомирський військовий лісгосп" (перейменований на ДП "Зарічанське лісове господарство".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2021 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, перший заступник керівника Київської міської прокуратури подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку є Державний акт серії ЯЯ №073506, який видано на земельну ділянку площею 491,1265 га з кадастровим номером :01:000:0028 та в межі якої входить спірна земельна ділянка площею 7,75550 га; Кабінетом Міністрів України не приймались рішень щодо її вилучення, тому Житомирська ОДА не могла зареєструвати за собою право власності на спірну земельну ділянку і передавати її в оренду Товариству, отже, відповідні реєстраційній дії підлягають скасуванню, що відновить право на земельну ділянку, на яку було видано Державний акт, а прокурором обрано належний та ефективний спосіб захисту, який призведе до відновлення порушеного права.

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що прокурор, процитувавши мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду, зробив з цього протилежні висновки, однак не навів жодного аргументу проти висновку суду щодо неефективного способу захисту.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що Київська міська прокуратура не є учасником справи і не має права оскаржувати рішення; судом вірно встановлено, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним; прокурором не доведено факту порушення саме інтересів Міноборони, оскільки земельна ділянка вибула з управління Міністерства ще в 2009 році.

Сторони і третя особа неодноразово належним чином повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду на адреси їх місцезнаходження, а також за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Представники позивача 2 і третя особа не повідомили причин неявки представників, а відповідачі подали заяви про розгляд справи без участі їх представників.

Ураховуючи положення статей 202, 270 ГПК України, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, з огляду на обізнаність сторін про розгляд справи, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, і участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників позивача 2, відповідачів і третьої особи.

Прокурор та представник позивача 1 у судовому засіданні підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора та представника позивача 1, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Житомирської області від 06.06.2017 у справі № 906/602/16 частково задоволено позов заступника прокурора Житомирської області.

Визнано незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації №1073 від 25.09.2009 "Про надання дозволу ТОВ "Перлина Заріччя" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її в оренду для обслуговування придбаних будівель та споруд бази відпочинку "Перлина" на території Зарічанської сільської ради".

Визнано незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації №221 від 10.03.2010 "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "Перлина Заріччя" для обслуговування будівель та споруд бази відпочинку "Перлина" на території Зарічанської сільської ради".

Визнано незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації № 687 від 08.07.2010 "Про передачу в оренду земельної ділянки ТОВ "Перлина Заріччя" для обслуговування будівель та споруд бази відпочинку "Перлина" на території Зарічанської сільської ради". Визнано незаконним розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації № 797 від 10.08.2011 "Про внесення змін до договору оренди землі".

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 21.07.2010, укладений між Житомирською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перлина Заріччя" та зареєстрований в реєстраційному відділі Житомирської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" 27.07.2010 за №4. Визнано недійсною додаткову угоду від 18.08.2011 до Договору оренди земельної ділянки від 21.07.2010, укладеного між Житомирською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перлина Заріччя". Стягнуто з Житомирської районної державної адміністрації на користь прокуратури Житомирської області 8268,00 грн. судового збору, 12441,30 грн. вартості експертизи. У решті позовних вимог відмовлено.

У судовому рішенні у справі №906/602/16 встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що право постійного користування земельною ділянкою площею 491,1265 га з кадастровим номером - :01:000:0028, яке належить ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" згідно з Державним актом серії ЯЯ № 073506 від 21.09.2005, припинено в установленому законом порядку.

Суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що саме в порядку, визначеному Положенням про надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 22.12.1998 № 483 саме Міністром оборони України надавалась згода на передачу земельної ділянки, яка на праві постійного користування належить ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат" місцевим органам влади для подальшої передачі в оренду. Судом установлено, що Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області, приймаючи спірні розпорядження, передала ТОВ "Перлина Заріччя" земельну ділянку площею 7,5550 га, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває в постійному користуванні ДП" "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат".

Також рішенням у справі №906/602/16 встановлено, що земельна ділянка площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220 входить до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №073506, виданого ДП "Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат".

В силу положень ст. 75 ГПК України зазначені обставини є преюдиційними і не потребують повторного доказування.

Однак, листом від 16.05.2019 за №2421/2-19/49 "Про реєстрацію земельної ділянки", адресованим "Компетентним органам", Житомирська ОДА вказала, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0220, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", належить до державної власності, тому просить зареєструвати її за державою в особі Житомирської ОДА.

На підставі вказаного листа, 16.04.2019 державним реєстратором Тетерівської сільської ради Житомирського району проведено державну реєстрацію права державної власності в особі Житомирської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, яка знаходиться на території Станишівської сільської ради Житомирського району.

Крім того, 16.04.2019 державним реєстратором Тетерівської сільської ради Житомирського району проведено державну реєстрацію права оренди за ТОВ "Перлина Заріччя" на земельну ділянку загальною площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220. Підставою для реєстрації зазначено: відомості з ДЗК, строк дії речового права - 27.07.2059 з правом пролонгації, орендодавець - Держава Україна в особі Житомирської ОДА.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0220 станом на 20.07.2021 зареєстрована на праві державної власності в особі Житомирської ОДА.

Тому є вірним висновок суду першої інстанції про те, що за наявності відповідного запису в державному реєстрі твердження відповідачів про те, що дана земельна ділянка не існує як об`єкт цивільних прав, не відповідає вищенаведеним обставинам.

Листами від 22.07.2021 прокурор повідомив Міноборони та UE Держгеокадастру про порушення прав держави внаслідок державної реєстрації права державної власності на спірну земельну ділянку за відповідачем 1.

У відповіді від 26.07.2021 на відповідний лист ГУ Держгеокадастру зауважило на відсутності грошових коштів на сплату судового збору.

Листом від 29.07.2021 Міноборони зазначило, що не заперечує проти звернення прокуратури з відповідним позовом до суду.

Звернувшись з даним позовом до суду, прокурор просив скасувати проведену 16.04.2019 державну реєстрацію права державної власності в особі Житомирської обласної державної адміністрації на земельну ділянку загальною площею 7,5550 га з кадастровим номером :01:000:0220 та скасувати державну реєстрацію права оренди ТОВ "Перлина Заріччя" на вказану земельну ділянку, оскільки остання відноситься до земель оборони та перебуває в користуванні підприємства Міністерства оборони України.

Також прокурор вказав, що Міноборони та ГУ Держгеокадастру, які є уповноваженими органами на захист інтересів держави у спірних правовідносинах, самоусунулись від наданих законом повноважень, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги прокурора не є ефективним способом захисту права, яке прокурор вважає порушеним.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Предметом розгляду даного спору є вимоги прокурора про скасування державної реєстрації права державної власності в особі Житомирської ОДА на спірну земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди Товариства на спірну земельну ділянку.

Виходячи зі змісту предмета та підстав позову, цей спір виник із земельних правовідносин, які згідно із статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено положеннями статті 152 ЗК України, згідно із частиною другою якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Зазначений у частині третій статті 152 ЗК України перелік способів захисту у земельних спорах не є вичерпним.

Прокурор вважає, що захист порушених прав держави має бути здійснений шляхом скасування державної реєстрації права власності та права оренди.

Так, статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено поняття державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18).

У частині 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, за змістом якої у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 цього ж Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Доводи прокурора про те, що предметом позову є припинення усіх речових прав на спірну земельну ділянку, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки обраний ним спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19.

Саме оцінюючи ефективність способу захисту, суд встановлює, чи в межах відповідної вимоги може бути захищене право або інтерес позивача та чи відповідне рішення призведе до того, що заявнику не потрібно буде додатково звертатися до суду із позовом.

Проте, приписи статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вказують на те, що з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення судових рішень про скасування рішення державного реєстратора обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У спірних відносинах, розглядаючи підстави для задоволення позовних вимог, суди мають оцінювати чи є необхідним саме для ефективного захисту визнання речового права, зміна чи припинення прав в учасників справи, тобто, чи лише за таких дій відповідне право буде захищеним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 908/924/20.

Згідно з частиною 1 статті 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог (частина друга статті 237 ГПК України).

Отже, предмет і підстави позову визначаються самостійно позивачем і суд не може виходити за межі відповідних вимог.

Відтак, суд не має повноважень при ухваленні судового рішення самостійно визнати, змінити чи припинити речові права, задовольняючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 910/3372/19, від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19.

При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 466/8649/16-ц також звернула увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

З огляду на викладене, враховуючи наведені норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, апеляційний господарський суд вважає юридично правильним висновок суду першої інстанції про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на не ефективність обраного прокурором способу захисту.

Крім цього, як вірно встановлено судом першої інстанції, прокурор навів достатньо суджень і обґрунтувань для звернення до суду за захистом інтересів держави та, відповідно, розгляду його позовних вимог по суті, вірно визначив позивачів Міністерство оборони України та Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, якими не здійснювались дії щодо захисту інтересів держави. Також прокурором було дотримано вимоги ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та положення ст. 53 ГПК України.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду щодо підстав представництва прокурором інтересів держави у суді, яку було викладено у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Твердження відповідача 2 про те, що Київська міська прокуратура не є учасником справи і не має права оскаржувати рішення, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки вони суперечать положенням частини 1 ст. 10, частини 3 статті 24 Закону України "Про прокуратуру", згідно яких Київська міська прокуратура має статус обласної прокуратури та має право подання апеляційної скарги на судове рішення незалежно від участі в розгляді справи.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

При цьому відмова у позові у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту не позбавляє його можливості наступного звернення з позовом, що містить ефективний спосіб захисту права, яке позивач вважає порушеним.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2021 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.12.2022.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко