ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 Справа № 917/1186/22

м. Полтава

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕТРОЛЕУМ ПЛЮС" (вул. Половки, 64-В, кімн. 2, м. Полтава, 36010, ідентифікаційний код 43907660)

до Фізичної особи-підприємця Петріченко Марини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 )

про стягнення 125 304,60 грн

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Квіта О.Т.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 125 304,60 грн за договором поставки нафтопродуктів № 21 від 15.03.2022, з яких 100 000,00 грн основний борг, 19 424,66 грн пеня, 5 880,00 грн втрати від інфляції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач не своєчасного та не в повному обсязі здійснив оплату товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 на суму 131 040,00 грн на умовах договору поставки № 21 від 15.03.2022.

Ухвалою від 29.09.2022 (а.с. 22-23) суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою суд встановив процесуальні строки: відповідачу для подання відзиву на позов - до 15 днів з дня отримання ухвали та для подання заперечень - до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Ухвала суду від 29.09.2022 направлялась відповідачу за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 21) та отримана його представником 07.10.2022, про що свідчить відмітка на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 25), відтак, останнім днем для подання відзиву на позов є 24.10.2022.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не надав.

25.10.2022 від відповідача надійшли клопотання від 24.10.2022 (вх №№ 7854, 7872) про оголошення перерви у справі строком до 15 днів для надання можливості відповідачу залучити адвоката представляти його інтереси в цій справі.

При вирішенні зазначених клопотань суд враховує наступне.

Частинами 1. 2 ст 216 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

За ч.ч. 5, 7 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Враховуючи те, що ухвалою від 29.09.2022 суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами та у встановлений законом строк відповідач не подав заяву про розгляд справи у судовому засіданні, клопотання відповідача про оголошення перерви у справі відхиляється судом як невмотивоване.

15.11.2022 до канцелярії Господарського суду Полтавської області від відповідача надійшов відзив на позов від 10.11.2022 (вх № 8735) із клопотанням про поновлення процесуального строку на його подання.

Ухвалою від 16.11.2022 (а.с. 43-44) суд задовольнив клопотання відповідача, прийняв від Фізичної особи-підприємця Петріченко Марини Анатоліївни відзив на позов та продовжив процесуальний строк для його подання.

У зазначеному відзиві на позов відповідач посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 як підставу для відкладення виконання зобов`язань на строк дії форс-мажорних обставин - військової агресії російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану та не застосування санкцій, передбачених договором. Також відповідач зауважує, що всупереч п. 4.5 договору позивач не складав і не надавав відповідачу акти звірки та заперечує проти задоволення судом витрат на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн. При цьому відповідач повідомив, що ним підготовлений на направлений позивачу проєкт мирової угоди (а.с. 37), в якому відповідач визнає заборгованість перед позивачем за поставлений товар за договором поставки нафтопродуктів № 21 від 15.03.2022.

У відповіді на відзив від 28.11.2022 (вх. № 9226 від 29.11.2022) позивач підтримав позов в повному обсязі, заперечив проти доводів відповідача про наявність взаємозв`язку між зобов`язанням відповідача провести оплату отриманого товару та підписанням акту звірки розрахунків, зауважив, що відповідач не надав жодного доказу наявності причинно-наслідкового зв`язку між запровадженням воєнного стану та звільнення відповідача від відповідальності за невиконання умов укладеного договору.

Відповідач своїм правом на подання заперечень у строк, визначений судом, не скористався.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Петролеум Плюс", як Постачальником, та Фізичною особою-підприємцем Петріченко Мариною Анатоліївною, як Покупцем, був укладений договір поставки нафтопродуктів № 21 від 15.03.2022 (далі - Договір, а.с. 11-12), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти й оплатити нафтопродукти, іменовані далі - Товар, відповідно до умов цього Договору (п. 1.1 Договору).

За п. 3.1 Договору, Товар поставляється Покупцеві партіями на підставі погодженої заявки на умовах EXW (естакада наливу), DDP (пункт призначення, вказаний Покупцем в заявці на вивантаження Товару).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору, ціна Товару встановлюється на умовах, передбачених у п. 3.1 Договору й узгоджується сторонами в рахунку-фактурі до цього Договору. Покупець зобов`язується здійснити 100% передоплату за Товар або оплачує вартість поставленого Товару в перебігу терміну 5 банківських днів з моменту підписання накладних про їх отримання Покупцем.

Згідно п. 9.1 Договору, він набуває чинності з дати його укладення і діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків до його повного проведення.

На виконання умов укладеного Договору позивач поставив відповідачу Товар (паливо дизельне Energy-ДП-3-Євро5-ВО) в кількості 2,312 т (2,73 тис.л) на загальну суму 131 040,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 (а.с. 13) та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № 148 від 15.03.2022 (а.с. 14).

Як зазначає позивач в позовній заяві, оплату отриманого Товару відповідач здійснив частково, зокрема в період з 15 по 18 березня 2021 сплатив 31 040,00 грн в рахунок погашення заборгованості за Товар, отриманий за договором поставки нафтопродуктів № 21 від 15.03.2022 (копія картки рахунку долучена до матеріалів справи, а.с. 17).

Позивач звертався до відповідача із вимогою про сплату заборгованості від 02.08.2022 (а.с. 15-16), яку відповідач залишив без реагування.

Враховуючи часткове виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати отриманого Товару та із посиланням на п. 6.4 Договору позивач заявив до стягнення з відповідача 125 304,60 грн, з яких:

- 100 000,00 грн основного боргу,

- 19 424,66 грн пені, нарахованої за період з 23.03.2022 по 23.09.2022,

- 5 880,00 грн втрат від інфляції, нарахованих за період квітень-травень 2022.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Обов`язок відповідача сплатити кошти за отриманий товар визначений також ст.ст. 655, 706 ЦК України.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого товару.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачу Товар (паливо дизельне Energy-ДП-3-Євро5-ВО) в кількості 2,312 т (2,73 тис.л) на загальну суму 131 040,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 (а.с. 13) та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № 148 від 15.03.2022 (а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з картки рахунку позивача по контрагенту ФОП Петріченко Марина Анатоліївна, остання перерахувала позивачу 31 040,00 грн часткової оплати за Товар, отриманий за видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 на суму 131 040,00 грн, а саме 15.03.2022 грошові кошти в сумі 1 040,00 грн, 16.03.2022 - 20 000,00 грн, 18.03.2022 - 10 000,00 грн.

Умовами п. 4.2 Договору, Покупець зобов`язується здійснити 100% передоплату за Товар або оплачує вартість поставленого Товару в перебігу терміну 5 банківських днів з моменту підписання накладних про їх отримання Покупцем.

За видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 на суму 131 040,00 грн останнім днем виконання грошового зобов`язання є 22.03.2022, відповідно прострочення виконання зобов`язання по оплаті з боку відповідача мало місце з 23.03.2022 на суму 100 000,00 грн. із урахуванням часткової оплати (31 040,00 грн.)

Таким чином, матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості в сумі 100 000,00 грн, строк оплати якої настав, тому позовні вимоги в цій частині задовольняються судом повністю.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

За п. 6.4 Договору, у випадку несплати або несвоєчасної оплати вартості Товару в строк, обговорений в Договорі, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від суми неоплаченого або несвоєчасно оплаченого Товару.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

П. 6 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 19 424,66 грн пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 23.03.2022 по 23.09.2022 (розрахунок пені доданий позовної заяви, а.с. 8).

Перевіривши розрахунок пені, наведений в позовній заяві, суд встановив, що вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю в сумі 19 424,66 грн.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач заявив до стягнення 5 880,00 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з квітня по травень 2022.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат, суд встановив, що розмір позовних вимог в частині стягнення інфляційних не перевищує розрахований судом, тому підлягає задоволенню повністю в сумі 5 880,00 грн.

Перевірка правильності розрахунку пені та інфляційних здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт".

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідач у відзиві посилається на те, що позивач не склав акти звірки розрахунків, не надав їх відповідачу, чим порушив п. 4.5 Договору, за яким сторони за цим Договором в десятиденний термін проводять звірення розрахунків за відвантажений товар (зі складенням актів звірення на вимогу Постачальника) і наданням кожної зі сторін відповідної первинної документації, що підтверджує відвантаження і платежів.

Враховуючи те, що п. 4.2 Договору встановлено, що Покупець зобов`язується здійснити 100% передоплату за Товар або оплачує вартість поставленого Товару в перебігу терміну 5 банківських днів з моменту підписання накладних про їх отримання Покупцем та умовами Договору не встановлена залежність між звіренням розрахунків та обов`язком оплатити отриманий Товар, суд оцінює доводи відповідача як невмотивовані.

Щодо підстави для відкладення виконання зобов`язань на строк дії форс-мажорних обставин - військової агресії російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану суд зазначає наступне.

За ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

28 лютого 2022 ТПП повідомила, що на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Зазначена обставина визнається судом загальновідомою та не потребує доказування.

Разом з тим, судом приймається до уваги наступне.

Порядок застосування обставин форс-мажору прямо передбачено сторонами в договорі. Так, в п. 7.1 Договору визначено, що сторони звільняються від відповідальності у випадку настання обставин непереборної сили, які виникли мимо волі сторін після укладання даного Договору, які перешкоджають повному або частковому виконанню Договору.

Одночасно судом береться до уваги, що сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази причинно-наслідкового зв`язку між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань.

Так, у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (КГС ВС) від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначено: "… Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом …".

В постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 КГС ВС наголосив на тому, що одне лише передбачене законом «Про торгово-промислові палати в Україні» віднесення певної обставини до форс-мажорних не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін. Водночас навіть сертифікат ТПП, а не лише лист, не може вважатися беззаперечним доказом існування таких обставин, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже зворотна ситуація могла б суперечити принципу змагальності сторін судового процесу.

Відповідач не надав доказів, які свідчать про те, як саме форс-мажорні обставини пов`язані з введенням воєнного стану в Україні безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за договором (юридична особа зупинила роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна товариства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати діяльність під час введеного воєнного стану, пошкоджено чи знищено нерухоме майно підприємства). Також, в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження скрутного фінансового становища загалом, та його погіршення після введення воєнного стану.

Форс-мажор повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності. Відповідачем не доведено, що с. Коханівка Полтавської області (місцезнаходження відповідача) перебувало в окупації чи оточенні, що внаслідок воєнного стану він не в змозі здійснювати господарську діяльність та виконувати взяті на себе грошові зобов`язання.

Також, суд звертає увагу на те, що у п. 7.1 Договору зазначено, що поняття " обставини непереборної сили" за цим Договором ні при яких умовах не включає відсутність коштів та/або неможливість виконання фінансових зобов`язань. Зобов`язання Покупця щодо здійснення всіх фінансових розрахунків є абсолютними та безумовними.

Крім того, судом приймається до уваги, що предметом позову є стягнення заборгованості за Товар, отриманий відповідачем за видатковою накладною № 148 від 15.03.2022 на умовах договору поставки № 21 від 15.03.2022, тобто вже під час введення воєнного стану в Україні, тобто укладаючи договір та взявши на себе зобов`язання за Договором відповідач усвідомлював правові наслідки такого укладання.

Відтак, твердження відповідача про відкладення виконання зобов`язань є необґрунтованим і таким, що не заслуговує на увагу.

Відповідно до ст.ст. 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Ч. 1 ст. 79 ГПК України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних повністю та стягнення з відповідача 100 000,00 грн основного боргу, 19 424,66 грн пені, 5 880,00 грн інфляційних втрат.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходив із наступного.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокати можуть здійснювати діяльність індивідуально або у складі адвокатського об`єднання чи адвокатського бюро (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 26 зазначеного Закону повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Отже, в господарському судочинстві згідно з вимогами статті 60 ГПК України допустимим доказом повноважень адвоката є лише довіреність або ордер (ухвали КГС ВС від 31.05.2018 у справі № 922/699/17, від 18.06.2018 у справі № 910/15163/17, від 25.06.2018 у справі № 924/326/17, від 13.08 2018 у справі № 910/2152/18, від 28.09.2018 у справі № 910/2396/18, від 13.04.2018 у справі № 927/675/17 та ін.).

Згідно зі ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У позовній заяві позивач заявив клопотання про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 7 000,00 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 22.09.2022 № 22/09-22 (а.с. 9), відповідно до якого адвокатське бюро «Юрія Христофорова» в особі керуючого бюро Христофорова Юрія Володимировича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 583 від 13.03.2008, а.с. 10) зобов`язується надати правову допомогу позивачу щодо стягнення в судовому порядку заборгованості з Фізичної особи - підприємця Петріченко Марини Анатоліївни, яка утворилась на підставі неналежного виконання грошових зобов`язань за отримані товари, що були отримані боржником на підставі договору поставки нафтопродуктів № 21 від 15.03.2022 (п. 1.1 договору).

Враховуючи недотримання позивачем вимог частини 4 ст. 60 ГПК України, зокрема не надання довіреності або ордеру, виданого відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", суд вважає необґрунтованим клопотання позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката на суму 7 000,00 грн. При цьому суд звертає увагу, що позовні заява та відповідь на відзив в цій справі підписані директором ТОВ «Петролеум Плюс» Голованем Олександром.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі судові витрати відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача та підлягають стягненню в сумі 2481,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 126, 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Петріченко Марини Анатоліївни ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕТРОЛЕУМ ПЛЮС" (вул. Половки, 64-В, кімн. 2, м. Полтава, 36010, ідентифікаційний код 43907660) - 100 000,00 грн основного боргу, 19 424,66 грн пені, 5 880,00 грн інфляційних втрат, 2481,00 грн витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

4. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя Пушко І.І.