ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2022 р. Справа №914/3796/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Кордюк Г.Т.

Кравчук Н.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» б/н від 21.06.2022 (вх. № 01-05/1453/22 від 27.06.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 31.05.2022 (повний текст рішення складено та підписано 07.06.2022, суддя Козак І.Б.)

у справі №914/3796/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина», м. Бережани Тернопільської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця», с. Станків Стрийського району Львівської області,

про: стягнення 147 177,50 грн (75 859,10 грн з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

В порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Христина» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» про стягнення 147 177,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач не виконав обов`язку з повної оплати товару, який був поставлений позивачем у розмірі 71 318,40 грн. Крім того, позивачем нараховано відповідачу пеню за Договором поставки № 203 від 30 травня 2013 року в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 25 311,05 грн, штраф 35 659,2 грн, пеню у розмірі 10% від простроченої суми 14 888,85 грн.

Оскільки відповідач сплатив всю суму основного боргу у розмірі 71 318,40 грн 11.05.2022, позивач просить, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (вх.№1364/22 від 16.05.2022), стягнути з ТОВ «Стрийтеплиця» лише нараховані штрафні санкції в розмірі 75 859,10 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 31.05.2022 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» пеню за Договором поставки № 203 від 30 травня 2013 року в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 25 311,05 грн, штраф 35 659,2 грн, 14 888,85 грн 10%, 2 270,00 грн судового збору, 9 000,00 грн витрат на правову допомогу.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується тривала несплата позивачем вже отриманого товару та порушення строку його оплати, тому відповідно до п. 5.3. Договору позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за Договором поставки № 203 від 30 травня 2013 року в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 25 311,05 грн, а також пеню у розмірі 10% від простроченої суми 14 888,85 грн.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи підтверджується прострочення оплати відповідачем отриманого товару більше ніж на один місяць, тому нарахування 71 318,40* 50%=35 659,2 грн штрафу є правомірним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» оскаржило таке в апеляційному порядку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, зокрема, висновку про те, що зобов`язання відповідача по оплаті товару було порушеним, в тому числі і в період з 14.12.2012 по 06.12.2023.

Апелянт наголошує, що позивач просив стягнути, а суд першої інстанції задоволив позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки за період з 05.11.2021 по 06.12.2023.

Тобто, як стверджує апелянт, суд першої інстанції стягнув з відповідача неустойку за період, який ще не наступив на момент подання позову до суду і, відповідно, право, яке не існувало на момент звернення з позовом до суду, не підлягало захисту, оскільки на цей момент ще не існує, а відтак не може бути порушеним.

На переконання апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки стягнув з відповідача дві пені за одне й те саме порушення.

Крім того, апелянт стверджує, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 126 ГПК України, оскільки задоволив вимоги про стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу, не співмірних із складністю справи.

З огляду на вищенаведене, апелянт просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 31.05.2022 у справі №914/3796/21 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, щодо посилання апелянта на невідповідність обставинам справи висновку суду першої інстанції про те, що зобов`язання Відповідача по оплаті товару було порушеним, в тому числі і в період з 14.12.2021 по 06.12.2023 року, позивач зазначає, що, в даному випадку, була наявна описка в позовній заяві, так як розрахунок штрафних санкцій проводився на момент подання позовної заяви.

На думку позивача, пеня повинна нараховуватися за весь час прострочення, а отже до моменту коли була сплачена сума основного боргу. Таким чином, штрафні санкції мали нараховуватися в період до 11.05.2022.

Щодо посилання апелянта на неправильне застосування ст. 61 Конституції України та стягнення пені двічі за одне й те саме порушення, то позивач стверджує, що нарахування відповідачу пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, а також пені у розмірі 10% від простроченої суми повністю відповідає умовам п. 5.3. Договору поставки №203 від 30.05.2013.

Крім того, позивач не погоджується з твердженнями апелянта про неспівмірність витрат на правову допомогу, і зазначає, що перелік наданих адвокатом послуг відповідає дійсності та не суперечить матеріалам справи. Розрахунок за послуги також відповідає критеріям співмірності. Зокрема, позовна заява містить ґрунтовний аналіз норм матеріального та процесуального права, виготовлення вимагало значного обсягу часу та технічних робіт.

Крім того, враховуючи значну тривалість розгляду справи в суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу за участь в судових засіданнях в суді першої інстанції відповідають принципу співрозмірності відносно затраченого часу проведення вказаних судових засідань.

3 огляду на це, на думку позивача, вимога про зменшення витрат на правову допомогу є необґрунтованою.

На підставі вищевикладеного, позивач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами. Судове засідання не проводилось. Учасники провадження не викликались.

Відводів суддям в порядку ст.ст. 35, 36, 37 ГПК України на адресу суду не надходило.

Фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.3 ст. 222 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

30.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Христина» та Приватним підприємством «Стрийтеплиця» було укладено Договір поставки №203, відповідно до умов якого продавець зобов`язується відповідно до умов цього договору передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар: продукцію виробництва ТзОВ «Христина» (гофровироби, гофроящики) та інші витратні матеріали, необхідні для виготовлення такої продукції.

Відповідно до видаткової накладної №2110/4 від 21.10.2021, на виконання умов Договору №203, Товариством з обмеженою відповідальністю «Христина» поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» товару на загальну суму 71 318,40 грн.

Відповідно до платіжного доручення №1302 від 21.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» оплатило Товариству з обмеженою відповідальністю «Христина» 14 263,68 грн (призначення платежу часткова оплата за тару згідно рах.№2110/3 від 21.10.2021).

11.05.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» здійснив оплату товару на суму 47 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №272.

Як вбачається з Акту звірки розрахунків від 13.05.2022, підписаного двома контрагентами, заборгованість між сторонами відсутня.

Станом на дату прийняття рішення відповідачем не оплачено нараховані позивачем штрафні санкції.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи і заперечення, які наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Христина» та Приватним підприємством «Стрийтеплиця» було укладено Договір поставки №203, відповідно до умов якого продавець зобов`язується відповідно до умов цього договору передати у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити товар: продукцію виробництва ТзОВ «Христина» (гофровироби, гофроящики) та інші витратні матеріали, необхідні для виготовлення такої продукції.

На виконання умов договору позивачем 21.10.2021 поставлено відповідачу товару на загальну суму 71318,40 грн, що підтверджується видатковою накладною №2110/4.

Пунктом 4.1. Договору встановлено обов`язок Покупця оплатити кожну поставлену партію протягом 14 (чотирнадцяти) календарних дів з моменту поставки Продавцем такої партії Товару Покупцю.

Частиною 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем передбаченого укладеним між сторонами договором поставки обов`язку щодо сплати коштів за поставлений товар, позивач просив суд стягнути з відповідача: основний борг 71318,40 грн, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 25 311,05 грн, штраф - 35659,2 грн та 10% річних від простроченої суми 14888,85 грн.

В подальшому, позивачем до матеріалів справи долучено платіжне доручення №272 від 11.05.2022, яким підтверджено оплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» товару на суму 47 000,00 грн.

Відтак, позивачем 16.05.2022 уточнено позовні вимоги, згідно з якими позивач просив суд стягнути з відповідача: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 25 311,05 грн, штраф - 35659,2 грн та 10% річних від простроченої суми 14888,85 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи повністю позовні вимоги (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог), вважав, що розрахунок пені, штрафу та 10 % річних здійснено вірно.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується та вважає, що розрахунок пені, штрафу та 10% річних здійснено невірно, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас, преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.3. Договору у разі прострочення Покупцем строків оплати Товару Покупець зобов`язується сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, а також 10% річних від простроченої суми.

Для вірного розрахунку неустойки суду слід встановити розмір суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

З акту звірки розрахунків від 13.05.2022 вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця», згідно розхідної накладної №2110/4 від 21.10.2021, здійснено наступні оплати:

- 21.10.2021 (платіжний документ №1302) на суму 14 263,68 грн;

- 15.12.2021 (платіжний документ №5114) на суму 5 054,72 грн;

- 30.12.2021 (платіжний документ №1555) на суму 5 000 грн;

- 11.05.2022 (платіжний документ №272) на суму 47 000 грн.

Відтак, з огляду на вищенаведене, на момент звернення позивачем до суду з позовом (08.12.2021) сума основного боргу за поставлений товар складала 57 054,72 грн.

Як зазначалося вище, пунктом 4.1. Договору встановлено обов`язок Покупця оплатити кожну поставлену партію протягом 14 (чотирнадцяти) календарних дів з моменту поставки Продавцем такої партії Товару Покупцю.

Відтак, враховуючи, що, відповідно до видаткової накладної №2110/4, поставку Продавцем товару Покупцю здійснено 21.10.2021, а до суду (відповідно до відтиску штампу АТ «Укрпошта» на конверті») Позивач звернувся 08.12.2021, то період нарахування неустойки слід здійснювати за період з 05.11.2021 по 08.12.2021 (34 дні).

З огляду на розмір суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання, колегією суддів здійснено свій розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Розрахунок суми пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ виконується за формулою:

Пеня = С х 2ОСД х Д / 100, де

С сума заборгованості за період (57 054,72 грн);

2ОСД подвійна облікова ставка НБУ в день прострочення (ставка НБУ за спірний період 8,5% *2=17%; ставка НБУ за 1 день прострочення зобов`язання 17% /365 днів=0,046575%);

Д кількість днів прострочення (з 05.11.2021 по 08.12.2021 (34 дні).

Розрахунок: 57 054,72 грн * 0,046575% * 34 дні /100 = 903,49 грн.

Відносно позовних вимог про стягнення штрафу, Західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в частині стягнення з відповідача штрафу.

Однак, апеляційний господарський суд здійснивши перевірку правильності розрахунку судом першої інстанції суми штрафу, встановив, що він є арифметично не вірним та таким, що не відповідає матеріалам справи.

Відповідно до п. 5.5. Договору при простроченні оплати більше одного місяця, продавець має право, крім стягнень, передбачених п.5.3., п.5.4., додатково стягнути з покупця штраф у розмірі 50% від суми заборгованості.

Як зазначено вище, на момент звернення позивачем до суду з позовом сума основного боргу за поставлений товар складала 57 054,72 грн

Матеріалами справи підтверджується прострочення оплати відповідачем отриманого товару більше ніж на один місяць, тому колегія суддів, здійснивши власний розрахунок штрафу, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 28 527,36 грн штрафу (57 054,72*50%=28 527,36).

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначалося раніше, відповідно до п. 5.3. Договору у разі прострочення Покупцем строків оплати Товару Покупець зобов`язується сплатити Продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, а також 10% річних від простроченої суми.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 10 процентів річних, дійшла висновку, що такий розрахунок здійснено невірно. Здійснивши власний розрахунок, колегія суддів зазначає наступне.

Розрахунок 10 % річних (ст. 625 ЦКУ) виконується за формулою:

Сума санкції = С х 10% х Д / 365 / 100, де

С сума заборгованості (57 054,72 грн);

Д кількість днів прострочення (з 05.11.2021 по 08.12.2021 (34 дні).

Розрахунок: 57 054,72 *10% * 34 дні /365/100 = 531,47 грн

Крім того, доводи відповідача про неправильне застосування ст. 61 Конституції України та стягнення пені двічі за одне й те саме порушення, судовою колегією визнано необґрунтованими з огляду на наступне.

У випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №917/194/18, від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17.

Крім того, за умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу 10% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. З огляду на зазначене, 10% річних не відносяться до неустойки.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, 10% річних від простроченої суми та штраф.

Натомість судом першої інстанції невірно здійснено розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, 10% річних від простроченої суми та штраф.

Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, а саме ст. 126 ГПК України, оскільки задоволив вимоги про стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу, не співмірних із складністю справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ч. 1 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Крім того, п.2 ч. 2 ст.126 ГПК України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За положеннями ч.3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Щодо посилання апелянта на те, що сума стягнення витрат на професійну правничу допомогу завищена, неспівмірна та не відповідає складності справи, то колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач не скористався правом на подачу клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу або заперечень щодо співмірності таких.

Так, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

З наведеного вище вбачається відмінність понять "зменшення судових витрат", яке можливе лише за клопотанням іншої сторони та "розподіл судових витрат", що є виключно прерогативою суду.

Крім того, слід звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду від 08.04.2020 у справі 922/2685/19, в якій зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, у розумінні положень ч.5 ст.126 ГПК України, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 9 000 грн, позивачем заявлено в прохальній частині позовної заяви.

Колегією суддів встановлено, що ні при поданні відзиву на позовну заяву (вх..№4984/22 від 23.02.2022), ні на протязі розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надав заперечень проти стягнення витрат на правову допомогу та не заявив про їх неспівмірність заявленим позовним вимогам.

Відтак, колегія суддів наголошує, що відповідачем не надано заперечень щодо співмірності витрат на правову допомогу та заяви про зменшення таких.

Колегія суддів зазначає, що позивачем було надано належні докази в підтвердження його витрат на оплату послуг адвоката.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача в витрат на правову допомогу в розмірі 9 000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення ухвалено місцевим господарським судом на підставі неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (ч.1 ст.275 ГПК України).

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ст.236 ГПК України).

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Судові витрати.

У зв`язку зі зміною судового рішення, апеляційний господарський суд на підставі ч.14 ст. 129 ГПК України змінює розподіл судових витрат.

Згідно вимог п.2 ч.1 ст. 129 судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на наведене до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 896,65 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2 060,03 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 8, 126, 129, 232, 233, 236, 269, 270, 277, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» б/н від 21.06.2022 (вх. № 01-05/1453/22 від 27.06.2022) задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 31.05.2022 у справі №914/3796/21 скасувати частково.

3 Позовні вимоги задоволити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» (адреса:82464, Львівська обл., Стрийський р-н., с. Станків, вул. Січових Стрільців, 79, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» (адреса: вул. Замость, буд.4, м. Бережани, Тернопільська обл., ): 903 (дев`ятсот три гривні) 49 коп - пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, 28 527 (двадцять вісім тисяч п`ятсот двадцять сім гривень) 36 коп - штрафу, 531 (п`ятсот тридцять одна гривня) 47 коп - 10% річних, 896 (вісімсот дев`яносто шість гривень) 65 коп - судового збору та 9 000 (дев`ять тисяч гривень) - витрат на правову допомогу.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» (адреса: вул. Замость, буд.4, м. Бережани, Тернопільська обл., ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийтеплиця» (адреса:82464, Львівська обл., Стрийський р-н., с. Станків, вул. Січових Стрільців, 79, ) 2 060 (дві тисячі шістдесят гривень) 03 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий-суддя Плотніцький Б.Д.

Судді Кордюк Г.Т.

Кравчук Н.М.