РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.12.2022Справа № 910/8088/22

За позовом Споживчого товариства «Домашній Хліб Поділля» (31000, Хмельницька обл., м. Красилів, вул. Грушевського, буд. 154; ідентифікаційний код: 36923720)

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» (02094, м. Київ, вул. Краківська, буд. 18А; ідентифікаційний код: 19479382)

Про стягнення 118 333, 26 грн

Суддя Бондаренко-Легких Г.П.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Споживче товариство «Домашній Хліб Поділля» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» (надалі - відповідач) про стягнення 118 333, 26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заявником 21.01.2022, 07.02.2022 та 21.02.2022 було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Ларєв» товар на загальну суму 100 668, 02 грн, що підтверджується видатковими накладними: 1) № ДХ-0265633 на суму 27 285, 02 грн; 2) № ДХ-0274760 на суму 34 521, 20 грн; 3) № ДХ-281628 на суму 38 861, 80 грн.

Проте, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ларєв» не здійснило оплату позивачу за поставлений товар.

У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» 118 333, 26 грн, з яких: основний борг - 100 668, 02 грн; інфляційні витрати - 16 112, 52 грн; 3% річних - 1 552, 72 грн.

Також позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» судові витрати (судовий збір).

29.08.2022 Господарський суд міста Києва дослідивши матеріали позовної заяви, дійшов висновку про наявність підстав для залишення її без руху, про що постановив відповідну ухвалу та встановив позивачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали від 29.08.2022 для усунення недоліків позовної заяви.

27.09.2022 від позивача надійшла заява на виконання ухвали від 29.08.2022, якою він усунув недоліки позовної заяви.

28.09.2022 Суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій вирішив розгляд справи № 910/8088/22 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

1. Фактичні обставини, що стали підставою спору (підстави позову).

Між Споживчим товариством «Домашній Хліб Поділля» та Товариством з обмеженою відповідальністю було укладено договір поставки у спрощений спосіб, відповідно до умов якого, позивач повинен передати обумовлений товар, а відповідач прийняти його та оплатити.

На виконання умов договору, позивач:

- 21.01.2022 поставив відповідачу товар на загальну суму 27 285, 02 грн, а відповідач прийняв його, що в свою чергу підтверджується видатковою накладною (надалі - ВН) №ДХ-0265633 від 21.01.2022, товарно-транспортною накладною (надалі - ТТН) №ДХ-0265633 від 21.01.2022 (на яких містяться підписи сторін та які скріплені печатками суб`єктів господарювання) і податковою накладною (надалі - ПН) № 27 від 21.01.2022;

- 07.02.2022 поставив відповідачу товар на загальну суму 34 521, 20 грн, а відповідач прийняв його, що в свою чергу підтверджується ВН №ДХ-0274760 від 07.02.2022 (на якій містяться підписи сторін та які скріплені печатками суб`єктів господарювання) і ПН № 13 від 07.02.2022;

- 21.02.2022 поставив відповідачу товар на загальну суму 38 861, 80 грн, а відповідач прийняв його, що в свою чергу підтверджується ВН №ДХ-0281628 від 21.02.2022, ТТН №ДХ-0281628 від 21.02.2022 (на яких містяться підписи сторін та які скріплені печатками суб`єктів господарювання) і ПН № 33 від 21.02.2022.

Отже, позивач за 21.01.2022, 07.02.2022 та 21.02.2022 здійснив поставки відповідачу на суму в загальному розмірі 100 668, 02 грн.

Таким чином, обов`язок відповідача з оплати товару, отриманого видатковою накладною №ДХ-0265633 від 21.01.2022, №ДХ-0274760 від 07.02.2022, № ДХ-0281628 від 21.02.2022 з урахуванням статті 692 ЦК України настав негайно після прийняття товару від позивача, а саме з 24.01.2022, 08.02.2022 та 22.02.2022.

26.05.2022 позивач направив на адресу відповідача претензію вих. №55 від 24.06.2022 щодо повернення коштів, в якій зазначив, що станом на 19.05.2022 відповідач не здійснив оплату за ВН № ДХ-0265633 від 21.01.2022, № ДХ-0274760 від 07.02.2022, № ДХ-0281628 від 21.02.2022, а тому просив, щоб відповідач протягом 10 календарних днів з моменту отримання даної претензії перерахував на рахунок позивача суму заборгованості за поставлений товар.

Втім, станом на 15.08.2022 відповідач договірні зобов`язання не виконав та кошти за поставлений товар не сплатив.

За твердженням позивача, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в розмірі 100 668, 02 грн, яку відповідач просить стягнути з відповідача у судовому порядку, а також 16 112, 52 грн інфляційних втрат та 1 552,72 грн 3 % річних.

II. Предмет та підстави позову.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу за несплату вартості отриманого товару в розмірі 100 668, 02 грн, інфляційні втрати в розмірі 16 112, 52 грн та 3% річних в розмірі 1 552, 72 грн. за договором поставки, укладеного у спрощений спосіб.

III. Доводи позивача щодо суті позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань по оплаті за поставлений товар за ВН № № ДХ-0265633 від 21.01.2022, № ДХ-0274760 від 07.02.2022, № ДХ-0281628 від 21.02.2022.

У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача 118 333, 26 грн (100 668, 02 грн основного боргу, 1 552, 72 грн 3% річних, 16 112, 52 грн інфляційних витрат).

IV. Обґрунтування вирішення спору за наявними матеріалами справи.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 28.09.2022 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: 02094, м. Київ, вул. Краківська, буд. 18А.

Як вбачається з поштового повернення ухвала суду за поштовою накладною 585 не вручена відповідачу під час доставки з зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

Згідно із частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Зі змісту пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали.

Також у відповідності до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Крім того, Суд зазначає, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

З урахуванням наведеного відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі № 910/8088/22 у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Приписами частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Таким чином, відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи № 910/8088/22, втім відзив або заяву про продовження/поновлення строку для його подання до суду не подав впродовж розумного строку, а відтак, відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву, з огляду на що суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

V. Оцінка доказів судом та висновки суду.

З урахуванням предмету позовних вимог, їх юридичних та фактичних підстав, суд визначає, що перелік обставин, які є предметом доказування у справі, становлять обставини, від яких залежить відповідь на такі ключові питання:

- чи наявні в укладеному між сторонами договорі у спрощений спосіб порушення чинного законодавства України;

- чи підтверджений факт поставки позивачем товару відповідачу 21.01.2022, 07.02.2022 та 21.02.2022 на загальну суму 100 668, 02 грн?;

- чи були порушені відповідачем обов`язки по оплаті за поставлений товар, а відтак, чи підтверджений факт прострочення відповідачем зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати товару, який був поставлений 21.01.2022, 07.02.2022 та 21.02.2022?;

- у разі встановлення факту порушення відповідачем строків сплати товару, чи є підстави для нарахування спеціального виду відшкодування втрат позивача (інфляційних втрат та 3% річних), визначених статтею 625 ЦК України та з якого моменту?;

- чи підлягають позовні вимоги задоволенню та в якій частині?;

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

(1) Щодо стягнення суми основного боргу.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Відповідно до статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин, може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У відповідності до частини 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Договір, відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі статтею 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина 2 статті 640 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір поставки в спрощений спосіб, шляхом підписання відповідачем видаткових накладних та фактичного прийняття товару.

Таким чином, договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статтей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтей 11, 202, 509, 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В частині 1 статті 265 Господарського кодексу України зазначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України внормовано, що до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2, 3 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - зі ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Позивач 21.01.2022, 07.02.2022, 21.02.2022 здійснив поставку товару відповідачу на загальну суму 100 668, 02 грн, що в свою чергу підтверджується ВН № ДХ-0265633 від 21.01.2022 (27 285, 02 грн), № ДХ-0274760 від 07.02.2022 (34 521, 20 грн), № ДХ-0281628 від 21.02.2022 (38 861, 80 грн), які підписант сторонами та скріплені печатками.

Проте, суд зазначає, що в ВН зі сторони відповідача відсутні відомості щодо особи, яка прийняла товар.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. Поряд з цим пункт 2.1. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Згідно з пунктом 2.1. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) назву підприємства, від імені якого складено документ; 4) зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Пунктом 2.4. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно пункту 2.5. «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Відповідно до статті 58-1 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 20.12.2018 у справі 910/19702/17 дійшов наступного правового висновку: «Відсутність у видатковій накладній назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така видаткова накладна є неналежним доказом у справі. Відтиск печатки на видатковій накладній є свідченням участі суб`єкта господарювання, як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цією накладною. Відсутність реквізитів довіреності (на підставі якої діяли уповноважені особи відповідача при прийнятті товару) в накладній також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки, їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію».

З огляду на все вище сказане з приводу видаткових накладних, суд зазначає, що ВН, які надав позивач хоча і не містять посади, ПІБ особи яка прийняла товару, проте є належним доказом, оскільки зазначені ВН не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, так як вони містять: 1) відомості про дату складання документа; 2) назви підприємств; 3) зміст та обсяг господарської операції; 4) підписи сторін, які скріплені печатками підприємств.

Окрім цього, позивачем для підтвердження здійснення поставки надано ТТН № ДХ-0265633 від 21.01.2022, №ДХ-0281628 від 21.02.2022 та податкові накладні № 27 від 21.01.2022, № 13 від 07.02.2022, № 33 від 21.02.2022.

Згідно з пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільними транспортом України основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна.

У відповідності до Розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільними транспортом України, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

В силу приписів пункту 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства ТТН та податкові накладні також є належними доказами підтвердження здійснення позивачем поставки відповідачу.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України.

Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у складі колегії об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі 922/1467/19 від 15.05.2020.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, зважаючи на те, що матеріали справи містять докази фактично поставленого товару відповідачу, а також наявність конклюдентних дій між сторонами, суд дійшов висновку, що відповідні господарські правовідносини мають регулюватися частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, а тому відповідач мав сплатити основний борг в загальному розмірі 100 668, 02 грн на наступний день після кожної поставки товару тобто з 24.01.2022 (оскільки 22.01.2022 та 23.01.2022 були вихідними днями), 08.02.2022, 22.02.2022.

Станом на дату ухвалення судового рішення відповідач доказів погашення заборгованості за отриманий товар в загальному розмірі 100 668, 02 грн суду не надав, доказів іншого також не представлено.

В силу частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом. Частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на все вище зазначене, матеріалами справи підтверджується та не спростовано відповідачем належними і допустимими доказами, що станом на час розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем по оплаті за поставлений товар у загальному розмірі складає 100 668, 02 грн, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за поставлений товар підлягають задоволенню.

(2) Щодо стягнення 3% та інфляційних втрат.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних у загальному розмірі 1 552, 72 грн, а також інфляційні втрати у загальному розмірі 16 112, 52 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Суд, здійснивши перевірку правильності проведеного позивачем розрахунку 3 % річних за визначений позивачем період з 24.01.22 по 15.08.2022 (по ВН ДХ-0265633 від 21.01.2022), з 08.02.2022 по 15.08.2022 (по ВН № ДХ-0274760 від 07.02.2022) та з 22.02.2022 по 15.08.2022 (по ВН № ДХ-0281628 від 21.02.2022) суд дійшов висновку, що він визначений невірно.

Як встановлено частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець має оплатити товар після його прийняття. Після означає, що у покупця є один день після поставки товару на правомірне виконання обов`язку оплати поставленого товару.

За ВН № ДХ-0265633 відповідачем товар було прийнято 21.01.2022, тобто строк для його оплати настав 24.01.2020 (оскільки 22.01.2022 та 23.01.2022 вихідні дні та враховуючи положення частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку з оплати поставленого товару з 25.01.2022, а не з 24.01.2020 року, як невірно визначено позивачем у справі.

За ВН № ДХ-0274760 відповідачем товар було прийнято 07.02.2022, тобто строк для його оплати настав 08.02.2022, а відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку з оплати поставленого товару з 09.02.2022, а не з 08.02.2022 року, як невірно визначено позивачем у справі.

За ВН № ДХ- ДХ-0281628 відповідачем товар було прийнято 21.02.2022, тобто строк для його оплати настав 22.02.2022, а відповідач є таким, що прострочив виконання обов`язку з оплати поставленого товару з 23.02.2022, а не з 22.02.2022 року, як невірно визначено позивачем у справі.

Відповідно, суд здійснив перерахунок 3% річних по ВН № ДХ-0265633 з 25.01.2022 по 15.08.2022 (дата визначена позивачем) та складає 455, 25 грн, а не 457, 49 грн, як визначено позивачем. По ВН ДХ-0274760 з 09.02.2022 по 15.08.2022 (дата визначена позивачем) та складає 533, 42 грн, а не 536, 26 грн, як невірно визначено позивачем у справі. По ВН № ДХ- ДХ-0281628 з 23.02.2022 по 15.08.2022 (дата визначена позивачем) та складає 555, 78 грн, а не 558, 97 грн, як невірно визначено позивачем у справі.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 3% річних у загальному розмірі 1 544, 45 грн

При цьому, суд здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, судом встановлено, що вони є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат.

Щодо судових витрат позивача, суд зазначає, що в позовній заяві при зазначенні попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат позивач повідомляє суд про те, що ним понесено витрати в зв`язку з розглядом справи у сумі сплаченого судового збору, тобто 2 481, 00 грн.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України внормовано, що судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволені частково на суму 118 324, 99 грн сума судового збору підлягає розподілу між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд покладає на відповідача 2 480, 82 грн судового збору.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Споживчого товариства «Домашній Хліб Поділля» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» про стягнення 118 333, 26 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ларєв» (02094, м. Київ, вул. Краківська, буд. 18А; ідентифікаційний код: 19479382) на користь Споживчого товариства «Домашній Хліб Поділля» (31000, Хмельницька обл., м. Красилів, вул. Грушевського, буд. 154; ідентифікаційний код: 36923720) 118 324 (сто вісімнадцять тисяч триста двадцять чотири) грн 99 коп. - основного боргу, 1 544 (одна тисяча п`ятсот сорок чотири) грн 45 коп. - 3% річних, 16 112 (сто шістнадцять тисяч сто дванадцять) грн 52 коп. - інфляційних витрат та 2 480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) грн 82 коп. - судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних в загальному розмірі 8 грн 27 коп. - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.П. Бондаренко - Легких