ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"05" грудня 2022 р.м. Одеса Справа № 916/521/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу №916/521/22

за позовом: Моторного (транспортного) страхового бюро України (бульвар Русанівський, 8, м. Київ, 02154, )

до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 )

про стягнення 45 448,64 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення сплаченого майнового відшкодування в розмірі 45448,64 грн.

В обґрунтування позовних вимог Моторне (транспортне) страхове бюро України посилається на наявність підстав для стягнення в порядку регресу 45448,64 грн відшкодованої позивачем потерпілій особі шкоди, завданої ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, закріпленим за відповідачем на праві оперативного управління.

Позивач вказав, що 20.07.2018 близько 13:00 год. в м. Харкові на перехресті вулиць Мерефянське шосе проспект Гагаріна, з вини водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_4 , була скоєна дорожньо-транспортна пригода.

Як стверджує позивач, на дату скоєння цієї пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 застрахована не була, при цьому, вина останнього підтверджена постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності.

Так, позивач вказує, що в результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль «ГАЗ 330202», д.н.з. НОМЕР_5 , власником якого є ОСОБА_2 та за кермом якого знаходився водій ОСОБА_3 , цивільно-правова відповідальність була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АМ/3775386, укладеного із страховою компанією ПрАТ «УАСК «АСКА» та строк дії якого з 15.04.2018 по 14.04.2019.

Додатково позивач зауважує, що у зв`язку з залученням аварійного комісара МТСБУ понесло витрати на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи на загальну суму послуг 800,00 грн.

Окрім того, позивач зазначає, що розмір завданих збитків згідно Звіту № 1048 від 24.10.2018 був визначений згідно ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», як вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «ГАЗ 330202», д.н.з. НОМЕР_5 , що становить 64968,64 грн та являє собою вартість даного автомобіля до ДТП.

Також, відповідно до розрахунку МТСБУ від 13.08.2019 вартість аварійно пошкодженого КТЗ «ГАЗ 330202», д.н.з. НОМЕР_5 становить 20320,00 грн, а відтак, вартість матеріального збитку із врахуванням ст. 30 Закону становить 44648,64 грн.

23.08.2018, за ствердженням позивача, потерпілий повідомив про страховий випадок та з метою отримання відшкодування звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою.

В свою чергу, 12.09.2018 МТСБУ направило листа Військовій частині НОМЕР_1 з пропозицією врегулювати спір з потерпілим, який Військова частина НОМЕР_1 залишила без відповіді.

Отже, позивач підсумовує, що зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, а договірних зобов`язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало. Так, у зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1. ст. 41 Закону, МТСБУ 16.08.2019 здійснило виплату страхового відшкодування потерпілому в розмірі 44648,64 грн, відповідно до Наказу № 8174 від 15.08.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих.

Водночас, позивач додає, що у постанові Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 судом було встановлено, що ОСОБА_1 в момент ДТП був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , при цьому відповідно до довідки ДАІ адреса власника автомобіля «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_4 повністю збігається із адресою в/ч НОМЕР_1 , а тому, на думку позивача, є підстави вважати, що ОСОБА_1 на момент ДТП дійсно перебував на службі у в/ч НОМЕР_1 та керував службовим автомобілем, а отже у Військової частини НОМЕР_1 виникає обов`язок матеріальної відповідальності за завдану шкоду водієм ОСОБА_1 .

Таким чином, позивач робить висновок, що у відповідача виник обов`язок перед МТСБУ відшкодування витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, за шкоду, що була нанесена їхнім службовцем ОСОБА_1 на службовому автомобілі «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_4 власнику ТЗ «ГАЗ 330202», д.н.з. НОМЕР_5 .

21.04.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 6769/22), де Військова частина НОМЕР_1 позовні вимоги не визнала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставним, з посиланням на те, що обов`язок з відшкодування шкоди покладений законодавством на заподіювача шкоди.

Водночас, як зауважує відповідач, відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 по справі № 646/8686/18 ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, не визнано, а справу закрито у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 апеляційну скаргу ОСОБА_3 про визнання винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення залишено без задоволення, а згідно з довідкою № 016634 про дорожньо-транспортну пригоду, а саме розділу 4 , відсутнє прізвище особи, яка допустила порушення.

Також, відповідач зазначив, що автомобіль «КРАЗ» в.н. НОМЕР_4 закріплений за військової частиною НОМЕР_1 на прав оперативного управління.

Згідно Звіту № 1048 від 24.10.2018 відповідачу стало відомо, що огляд автомобіля «ГАЗ 330202», р/н. НОМЕР_5 , проводився без присутності ОСОБА_1 та не залучались і представники Військової частини НОМЕР_1 , оскільки вони також є заінтересованими особами, а обов`язок виклику заінтересованих осіб, на думку відповідача, покладається на замовника, тобто на МТСБУ.

Щодо позовних вимог про стягнення суми сплачених витрат за послуги аварійного комісара в розмірі 800,00 грн, відповідач наголосив, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження цього.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2022 позовна заява вх.№541/22 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.03.2022 прийнято позовну заяву (вх.№ 541/22 від 11.03.2022) до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено справу № 916/521/22 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Запропоновано учасникам справи надати до суду відповідні заяви по суті справи.

Окрім того, даною ухвалою суду залучено ОСОБА_1 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 відомості про виконання службового обов`язку у військовій частині НОМЕР_1 водієм ОСОБА_1 , на законних підставах за допомогою транспортного засобу «КРАЗ», д.н.з. НОМЕР_4 на момент ДТП 20.07.2018.

Копії ухвали про відкриття провадження по справі № 916/521/22 були направлені на юридичні адреси сторін.

04.04.2022 від позивача на адресу Господарського суду Одеської області надійшло клопотання (вх. № 6145/22) про приєднання до матеріалів справи відповіді з Кадрового центру Сухопутних військ ЗСУ та ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке судом було долучено до матеріалів справи разом із доданими до нього документами.

21.04.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 6764/22), який був прийнятий до розгляду судом та долучений до матеріалів справи із доданими до нього доказами.

Щодо повідомлення судом ОСОБА_1 про розгляд справи № 916/521/22 суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Положеннями ч. 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Так, з метою повідомлення третьої особи про розгляд справи судом та про його право надати пояснення щодо позовної заяви, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 16.03.2022 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: АДРЕСА_2 (відправлення № 825).

У зв`язку з тим, що рекомендоване повідомлення про вручення або невручення поштового відправлення станом на 14.07.2022 до Господарського суду Одеської області не надходило, суд звернувся до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції з листом № 916/521/22/2658/2022 про надання відповідної інформації щодо вручення або невручення ОСОБА_1 , направленого на його адресу вищевказаного поштового повідомлення. Крім того, суд просив повідомити про причини неповернення станом на 14.07.2022 повідомлення про вручення/невручення ОСОБА_1 рекомендованого листа за номером відправлення 825.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 994 (вх. ГСОО №11091/22 від 21.07.2022), вищевказаний лист уповноваженій особі Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» за довіреністю був вручений 18.07.2022.

22.09.2022, у зв`язку з тим, що відповіді на лист від 14.07.2022 до Господарського суду Одеської області не надходило, суд повторно звернувся до Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» з листом №916/521/22/3948/2022 тотожного змісту, який було отримано останнім 26.09.2022, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 610 (вх. ГСОО №16203/22 від 30.09.2022).

Водночас, станом на 19.10.2022 до Господарського суду Одеської області не надійшло ані повідомлення щодо вручення/не вручення ОСОБА_1 рекомендованого листа за номером відправлення 825, ані відповіді на запит суду (відправлення № 994 та відправлення № 610) згідно з листами від 14.07.2022 та від 22.09.2022 відповідно.

20.10.2022 ухвалою Господарського суду Одеської області постановлено окрему ухвалу щодо Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з порушенням вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінетів Міністрів України від 05.03.2009 № 270, та Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, при виконанні обов`язків з повернення повідомлення про вручення/не вручення поштового відправлення 825, яке містить позначку «Судова повістка».

14.11.2022 на адресу суду від Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» надійшов лист (вх. № 25830/22), з якого вбачається, що з боку Одеської дирекції АТ «Укрпошта» не виявлено порушень щодо приймання та пересилання поштового відправлення з штриховим кодовим ідентифікатором 825, яке було адресоване ОСОБА_1 та прийняте на відділення поштового зв`язку 25.03.2022.

Окрім того, на адресу суду від Одеської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» надійшов лист (вх. № 25836/22 від 14.11.2022), яким повідомлено, що відповідно до пунктів 121-124 Правил надання послуг поштового зв`язку, заяви про розшук реєстрованого поштового відправлення, отримання інформації про вручення реєстрованих поштових відправлень надається протягом шести місяців з дня прийняття їх для пересилання, у зв`язку з чим надати інформацію щодо вручення поштового відправлення 825 неможливо.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.01.2002 №10-р «Про національного оператора поштового зв`язку» виконання функцій національного оператора поштового зв`язку покладено на акціонерне товариство «Укрпошта».

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку встановлено Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими постановою Кабінетів Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі «Правила»).

Згідно з п.99-2 Правил рекомендовані поштові відправлення з позначкою «Судова повістка», адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до п.106 Правил на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається до суду.

Згідно з п. 114 Правил у разі коли адресат відмовляється засвідчити своїм підписом факт відмови від одержання рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відмовився» і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. У разі відмови адресата (представника юридичної особи, уповноваженого на одержання пошти) одержати рекомендований лист з позначкою «Судова повістка» працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відмовився» із проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до п.116 Правил у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення.

При цьому нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958, згідно з розділом 2 яких нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): 1) місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; 2) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; 3) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+3; 4) між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Отже, згідно з положеннями Правил і Нормативів бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» або рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення (у разі невручення рекомендованого листа) у даній справі мав бути повернутий до суду органом поштового зв`язку не пізніше ніж наступного робочого дня після вручення/не вручення адресату відповідного відправлення з урахуванням строків, передбачених для місцевої кореспонденції плюс один день.

Суд відзначає, що неналежне виконання працівниками поштового зв`язку обов`язків з повернення до суду оформлених відповідно до вимог Правил повідомлення про вручення/ не вручення рекомендованого листа, який містить позначку «Судова повістка», позбавили суд можливості постановити рішення у справі №916/521/22 та розглянути справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України у розумні строки, який звернувся за судовим захистом.

Суд зауважує, що попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.

Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.

Надсилання рішення рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про ухвалене судом рішення. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника.

Метою усіх судів є ефективний захист порушених прав (стаття 2 КАС України, стаття 2 ЦПК України, стаття 2 ГПК України). Суд, який не може здійснювати правосуддя, не є ефективним захисником, а отже не може реалізувати мети, заради якої він існує.

З огляду на це, тлумачення і застосування усіх процесуальних правових норм повинно відбуватися у спосіб, що забезпечує можливість досягнення мети судів. Нема користі від формального дотримання правових норм, якщо це перешкоджає меті правосуддя.

Враховуючи вказані обставини, а також відсутність іншої засобів зв`язку для можливості сповіщення, суд здійснив все можливе для належного повідомлення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 щодо розгляду справи № 916/521/22, що в тому числі призвело до порушення судом строку розгляду справи, встановленого ст. 248 ГПК України.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення третьої особи своєчасно та належним чином про розгляд справи і забезпечення реалізації ним своїх прав.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З урахуванням вищенавекденого, суд вважає, що зібраних у справі документів та доказів достатньо для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Крім того, суд, призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам у справі реалізувати свої процесуальні права на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підставою для розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

05.12.2022 року судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.
Як встановлено постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 по справі №646/8686/18, до суду надійшов протокол серії БД №246865 від 15.11.2018 відносно ОСОБА_4 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. До протоколу долучено постанову про закриття кримінального провадження №00000827 від 03.08.2018, за відсутністю в діях водія ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Цією ж постановою провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23.01.2019 у справі №646/8686/18 встановлено, серед іншого, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 246865 від 15 листопада 2018 року, 20 липня 2018 року, о 13-00 год. водій ОСОБА_5 керував автомобілем «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_6 , на перехресті вул. Мереф`янське Шосе - проспект Гагаріна в м. Харкові при повороті ліворуч не надав дорогу автомобілю «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 , під керуванням водія ОСОБА_3 , в наслідок чого сталося зіткнення двох автомобілів, чим була заподіяна матеріальна шкода.

Крім того, постановою Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 у справі №646/8686/18, зокрема, встановлено, що 20.07.2018 о 13.00 год. ОСОБА_4 керував автомобілем на перехресті вул. Мерефянське шосе - пр. Гагаріна в м. Харкові при повороті ліворуч не надав дорогу автомобілю «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_3 , чим порушив вимоги п.10.4 ПДРУ.

Між тим, даною постановою апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2018 року залишено без задоволення.

У відповідності до ч.ч. 4, 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до довідки про дорожньо-транспортну пригоду №016634 Головного управління національної поліції в Харківській області: 1) транспортний засіб «ГАЗ-330202» д.н.з. НОМЕР_7 належить ОСОБА_2 ; 2) транспортний засіб «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_6 є військовою технікою.

Також з матеріалів справи вбачається, що згідно полісу № АМ/3775386 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована в ПрАТ Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», строк дії полісу з 15.04.2018 по 14.04.2019.

Водночас цивільно-правова відповідальність Військової частини НОМЕР_1 при використанні транспортного засобу «КРАЗ» д.н.з. НОМЕР_6 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На спростування вказаного відповідачем жодних доказів до суду не надано.

23.08.2018 ОСОБА_2 (власник пошкодженого транспортного засобу «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 звернувся до позивача з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду.

Зі змісту повідомлення вбачається короткий опис подій: водій транспортного засобу «КРАЗ», д.р.з. НОМЕР_4 , порушуючи правила дорожнього руху, допустив зіткнення з транспортним засобом «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Крім того, ОСОБА_2 звернувся до позивача з заявою, у якій відповідно до ст. 35, п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив здійснити відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 20.07.2018.

24.10.2018 суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_6 та оцінювачем ОСОБА_7 . Фонду державного майна України на замовлення позивача - Моторного (транспортного) страхового бюро України, було складено Звіт щодо визначення вартості матеріальних збитків № 1048, відповідно до якого сума матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 , пошкодженого під час ДТП 20.07.2018, склала 64968,64 грн.

Як вбачається з розрахунку Моторного (транспортного ) страхового бюро України від 13.08.2019, складеного у справ № 52440 провідним експертом відділу експертиз Шуляк С., приймаючи до уваги документи надані по справі, розраховано вартість колісного транспортного засобу в пошкодженому стані та розмір регламентної виплати, яка склала 44648,64 грн.

15.08.2019 позивач наказом №8174, відповідно до ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», приймаючи до уваги довідку №1 від 13.08.2019 про розмір відшкодування шкоди та документи надані по справі №52440 МТСБУ, наказав Фінансовому департаменту сплатити на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 44648,64 грн за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позивачем сплачено ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 44648,64 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1151690 від 16.08.2019 з призначенням платежу: «Виплата по справі №52440, згідно наказу №52440 від 15.08.2019, ОСОБА_2 , т.з. НОМЕР_5 ».

Наведені обставини стали причиною звернення позивачем з позовом до суду та є предметом спору у даній справі.

Листом Головного управління військової служби правопорядку Збройних Сил України Міністерства оборони України № 306/4/789 від 14.02.2022 повідомлено Моторне (транспортне) страхове бюро України, що автомобіль «КРАЗ-5233» ВЕ, військовий номерний знак НОМЕР_4 знаходиться на обліку (реєстрації) у відділі Військової інспекції безпеки дорожнього руху ІНФОРМАЦІЯ_3 та станом на 11.02.2022 перебуває на балансі Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Листом № 116/9/КЦ/4/314 від 15.02.2022 Кадровий центр Сухопутних військ Збройних Сил України повідомив позивача, що молодший сержант ОСОБА_1 22.08.2019 самовільно залишив Військову частину НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.03.2020 № 30-РС молодшому сержанту ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, вислугу у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено зі всіх видів забезпечення з 05.12.2019. Окрім того, документи направлено до Гайсинського РВК у Вінницькій області (на той час).

4. Норми права, застосовані судом при прийнятті рішення.
Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Положеннями частин 1, 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

З аналізу змісту норм глави 82 ЦК України слідує, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Положеннями статті 988 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

У статті 1166 ЦК України вказано, що, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

За загальними правилом закріпленим у ч. 2 ст. 1187 Цивільного Кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

За приписами ст. 1187 Цивільного Кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з частиною 1 статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Відповідно до ст. 4 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ), потерпілі.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст. 6 Закону).

Відповідно до частин 1, 4 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті, на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Згідно із абзацом 1 пункту 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються, зокрема, витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з врахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до пунктів 34.1, 34.2 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (п. 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з нормами статті 36.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Згідно з пп. 38.2.1. п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Положеннями абзаців 1-2 п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Відповідно до п. 39.2.1 ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону.

Підпунктом а) п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п. 1.7 ст. 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і, з настанням якої, виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначає, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ).

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.

Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Предметом розгляду у даній справі є встановлення наявності (відсутності) у позивача підстав для стягнення з відповідача, як перевізника, матеріальної шкоди у розмірі виплаченого позивачем потерпілій особі страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В процесі розгляду справи судом вживалися всі заходи для надання учасникам процесу можливості реалізувати свої процесуальні права щодо надання доказів по справі, обґрунтування доводів та заперечень на підтвердження своїх правових позицій.

Одночасно, суд, перевіривши доводи та докази, якими сторони обґрунтовують свої правові позиції, зазначає наступне.

Згідно з ч. 3,4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст.73 Господарського процесуального Кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального Кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Спеціальним Законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» закріплено обов`язковість укладення договору страхування цивільно-правової відповідальності (полісу) юридичними та фізичними особами, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Під джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (Аналогічна правова позиція викладена в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6).

Підставою виплати страхового відшкодування є дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулося пошкодження майна. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела. Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя та четверта статті 1187 ЦК України).

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/20622/17 від 19 вересня 2018 року.

Суд відзначає, що вирішуючи спір, пов`язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, необхідно виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини. Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Питання щодо вини конкретних осіб вирішується господарським судом самостійно за результатами дослідження всіх обставин та матеріалів справи, у тому числі матеріалів правоохоронних органів.

Так, протиправна поведінка полягає в тому, що згідно із встановленими судовими рішеннями обставинами, водій автомобіля «КРАЗ», д.н.з. НОМЕР_6 , на перехресті вул. Мерефянське шосе - пр. Гагаріна в м. Харкові при повороті ліворуч не надав дорогу автомобілю «ГАЗ - 330202» д.н.з. НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_3 , чим порушив вимоги п.10.4 ПДРУ, отже ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути ДТП, проте допустив зіткнення з транспортним засобом особи, яка не була в судовому порядку визнана винною у вчиненні ДТП, та якій було завдано шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу.

Збитки стверджені Звітом щодо визначення вартості матеріальних збитків № 1048, розрахунком МТСБУ та доказами сплати таких збитків в розмірі 44648,64 грн.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками полягає в тому, що водій, який керував транспортним засобом (який належить відповідачу) маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив зіткнення з іншим транспортним засобом, спричинивши його пошкодження. Наслідковий характер збитків простежується у тому, що саме поведінка водія автомобіля «КРАЗ», д.н.з. НОМЕР_6 стала причиною їх завдання.

Вина водія, який керував транспортним засобом встановлена за наслідками розгляду даного спору, та полягає в тому що саме у зв`язку з діями водія транспортного засобу, який належить відповідачу, була завдана шкода. Суд вважає встановленою вину водія автомобіля «КРАЗ», д.н.з. НОМЕР_6 саме у її цивільно-правовому розумінні.

Разом з тим, згідно із постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.12.2018 по справі №646/8686/18, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрито на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП.

Аналізуючи подібні обставини закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення Верховний Суд у своїй постанові від 07 лютого 2018 року (справа №910/18319/16) вказав наступне: «З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП».

Суд вважає за необхідне прийняти вказаний правовий висновок до уваги.

Таким чином суд приходить до висновку, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з наведених вище підстав не означає відсутність в діях особи вини для настання цивільно-правової відповідальності.

У постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2018 року у справі №910/20412/16, суд дійшов висновку, що відсутність в матеріалах справи судового рішення, яким названий вище громадянин був би притягнутий до відповідальності за скоєння дорожньо-транспортної пригоди не може бути достатньою підставою для відмови в позові, оскільки в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України (в редакції до 15.12.2017) таке рішення є обов`язковим для суду, проте, не єдиним доказом наявності вини заподіювача шкоди, а також те, що з урахуванням зазначених норм чинного ЦК України, для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, в першу чергу необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, відтак цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того чи є у діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Суд звертає увагу, що якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відповідальність покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, тобто першочерговим у визначені особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду є власник такого джерела.

Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди був працівником (військовослужбовцем молодший сержант) Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, листом відповідача №116/9/КЦ/4/314 від 15.02.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу «КРАЗ», державний номерний знак НОМЕР_8 Е5 не була застрахована.

Тож, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність водія (власника) транспортного засобу «КРАЗ» державний номерний знак НОМЕР_8 Е5 не була застрахована, власник пошкодженого автомобіля звернувся до «Моторного (транспортного) страхового бюро України» з повідомленням про ДТП від 23.08.2018 та відповідною заявою про виплату страхового відшкодування.

Отже, Військова частина НОМЕР_1 є особою, що відповідальна за шкоду, заподіяну у дорожньо-транспортній пригоді, що відбулась 20.07.2018, а до МТСБУ, як особи, що виплатила страхове відшкодування, перейшло право зворотної вимоги (регресу), яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

25 липня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 914/820/17 дійшов висновку, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків (пункт 28). Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника (пункт 29).

Суд робить висновок про те, що в момент скоєння ДТП ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Відповідач вказані обставини не спростував та не заперечив, також відповідачем не заявлено про незаконне заволодіння вказаною особою вище зазначеним автомобілем в момент скоєння ДТП.

Отже, суд зазначає, у даному випадку, шкоду потерпілому завдано особою під час виконання службових обов`язків.

Враховуючи вище встановлені обставини, суд робить висновок про наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками; вина боржника.

Отже, на переконання суду, у позивача виникло право передбачене статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на подання регресного позову до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 у вчиненні ДТП, оскільки станом на час ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, підтверджуючих здійснення Моторним (транспортним) страховим бюро України виплати у сумі 44648,64 грн, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача суми сплаченого відшкодування у розмірі 44648,64 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, безпідставною є вимога про стягнення з відповідача суми витрат позивача на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи у сумі 800,00 грн., так як вартість послуг особи, залученої для встановлення розміру заподіяної шкоди, не підтверджена жодними належними доказами та не є складовою розміру страхового відшкодування, а тому така вимога не відповідає нормам ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України та п.38.2 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які передбачають право зворотної вимоги (регресу) лише у розмірі виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до п. 40.3. ст. 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у ст. 41 цього Закону.

Крім того, згідно з нормою ст.41 (п.41.4) Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оплата послуг особи, залученої для встановлення розміру шкоди, виплачується за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду.

Отже, вказані виплати не є сумою страхового відшкодування, після виплати якої у МТСБУ виникає право регресу в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За вказаних обставин, суд відмовляє у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 800,00 грн. витрат позивача на аварійного комісара, яким було здійснено збір документів, огляд транспортного засобу та проведення експертизи.

Таким чином, суд робить висновок, що є обґрунтованими позовні вимоги Моторно (транспортного) страхового бюро України про стягнення 44648,64 грн. з Військової частини НОМЕР_1 .

Щодо висвітлених у відзиві на позов заперечень відповідача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

За змістом статті 9 КУпАП саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб`єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку). Суб`єкти можуть притягатися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення (рішення Конституційного суду України № 1-34/2010 від 22.12.10. № 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 КУпАП (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху).

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Хоча Конституція України прямо не встановлює презумпції невинуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, однак, принцип невинуватості особи повною мірою стосується й осіб, що обвинувачуються у вчиненні адміністративних правопорушень, за які настає відповідальність карального характеру. Таким чином, презумпція невинуватості має діяти не лише для випадків обвинувачення у вчиненні злочину, але й щодо адміністративних правопорушень.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (презумпція невинуватості).

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

На підставі статті 221 КУпАП виключно судами (районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями)) розглядаються справи про передбачені ст. 124 КУпАП адміністративні правопорушення (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Суд урахував положення вказаних норм щодо визначення порядку притягнення до адміністративної відповідальності. Однак суд звертає увагу відповідача, що розглядаючи даний спір суд не встановлює обставин вчинення особою адміністративного правопорушення та його вину в порушенні правил дорожнього руху. Натомість спірні правовідносини є позадоговірними та стосуються відшкодування шкоди (деліктні зобов`язання). У межах даного провадження суд не досліджує питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності, але встановлює обставини щодо наявності складу цивільного правопорушення.

Деліктне зобов`язання - це різновид цивільно-правових зобов`язань, і тому йому властиві ті самі структурні особливості, що характеризують будь-яке зобов`язання.

Кредитором у такому зобов`язанні виступає потерпілий, а боржником, за загальним правилом, є особа, яка завдала шкоди (деліквент). Змістом зобов`язання з відшкодування шкоди є право потерпілого (кредитора) вимагати поновлення його майнових і особистих немайнових прав, що були порушені неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача шкоди до того стану, в якому вони знаходились до правопорушення, і обов`язок заподіювача шкоди чи інших зобов`язаних осіб (боржника) виконати такі вимоги. Предметом зобов`язання з відшкодування шкоди є дії боржника, що забезпечують найбільш повне поновлення майнових та особистих немайнових благ кредитора, яким завдана шкода.

Деліктна відповідальність є недоговірною відповідальністю. Вона настає у разі делікту - протиправного завдання шкоди будь-кому, коли правопорушник не перебуває в договірних відносинах із потерпілим.

Водночас необхідно враховувати, що вина є одним з елементів суб`єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому юридична відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні забороненого діяння. Відповідальність без вини можлива тільки в окремих, передбачених законом випадках в цивільному праві (наприклад, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки).

ЦК України закріплено легальну цивільно-правову дефініцію вини (стаття 614 ЦК України), визначаючи її через обставини, які свідчать про її відсутність. Так, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України). Отже, вина у цивільному праві це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання або для запобігання заподіянню шкоди. Дане визначення вини позбавлене суб`єктивної характеристики, воно ґрунтується на зовнішніх, об`єктивних критеріях визначення. Вживання всіх залежних від особи заходів є формою поведінки особи, а не її психічного ставлення.

За таких умов, як встановлено та зазначено судом, водій який керував транспортним засобом, що належить відповідачу, не вжив належних заходів задля уникнення дорожньо-транспортної пригоди. Такі обставини відображено у постанові Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 на підставі оцінки як належного доказу протоколу серії БД № 246865 від 15.11.2018 відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, до якого було долучено постанову про закриття кримінального провадження № 00000827 від 03.08.2018, за відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо належних та допустимих доказів, що підтверджують вину водія ОСОБА_1 у спірній дорожньо-транспортній пригоді. Закінчення строків накладення адміністративного стягнення на зазначену особу не звільняє від обов`язку відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок такого ДТП.

Відповідачем під час розгляду справи не заперечено розмір визначеної суми. Щодо відсутності представника військової частини під час огляду транспортного засобу, суд зазначає, що за змістом пункту 5.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів №142/5/2092 від 24.11.2003, виклик заінтересованих осіб для технічного огляду здійснюється у разі потреби.

Відтак, позиція відповідача та обґрунтування такої позиції що відображене у відзиві на позов не є підставою для відмови в позові.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

Згідно частини третьої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги зібрані у справі докази та встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини та їх належність, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог Моторного (транспортного) страхового бюро України та задоволення позову в частині стягнення 44648,64 грн. сплаченого страхового відшкодування. В задоволенні вимог щодо стягнення витрат за послуги аварійного комісара в розмірі 800,00 грн слід відмовити.

Судовий збір за правилами ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (бульвар Русанівський, 8, Київ, 02154, ) суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 44 648 (сорок чотири тисячі шістсот сорок вісім) грн 64 коп та суму судового збору в розмірі 2 437 (дві тисячі чотириста тридцять сім) грн 33 коп.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.
Наказ видати відповідно до ст. 327 ГПК України.
Повний текст рішення складено 05 грудня 2022 р.

Суддя О.В. Цісельський