ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2022 р. м. Київ Справа № 911/560/22

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К., дослідивши матеріали справи

За позовом Державного податкового університету

до Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни

про стягнення 278 955,59 грн

Учасники судового процесу:

від позивача: Фокін Я.Ф.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державний податковий університет звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни про стягнення 278 955,59 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 та договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018, в частині здійснення оплати. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 113 868,98 грн. основного боргу за договором № 2080 від 14.03.2018 та 165 086,61 грн. основного боргу за договором № 2081 від 14.03.2018.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.04.2022 позовну заяву Державного податкового університету залишено без руху.

04.07.2022 від заявника надійшли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 25.04.2022.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.07.2022 у справі № 911/560/22 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Надано відповідачу строк для подачі відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив; призначено підготовче засідання у справі на 04.08.2022.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з ч. 4 ст. 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

У зв`язку із відсутністю фінансування на поштову кореспонденцію, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 11.07.2022 не була направлена поштою на адресу місцезнаходження відповідача.

Однак, у даному випадку судом враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 11.07.2022 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

04.08.2022 в судове засідання прибув представник позивача та надав усні пояснення по справі; представник відповідача в судове засідання не з`явився про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2022 справу № 911/560/22, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів зарахування сплати судового збору, залишено без руху та встановлено Державному податковому університету спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду доказів сплати судового збору, відповідно до платіжного доручення № 41 від 10.02.2022 у розмірі 2 481,00 грн та платіжного доручення № 42 від 10.02.2022 у розмірі 2 481,00 грн; докази направлення зазначених документів всім учасникам судового процесу; встановлено Державному податковому університету строк на усунення недоліків позовної заяви не пізніше 5 днів з дня вручення зазначеної ухвали.

22.08.2022 до канцелярії суду від Державного податкового університету надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 04.08.2022.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., починаючи з 15.08.2022 по 26.08.2022 перебувала у відпустці, то розгляд зазначеної позовної заяви був здійснений після виходу судді на роботу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2022 призначено підготовче судове засідання у справі № 911/560/22 на 28.09.2022.

28.09.2022 в судове засідання прибув представник позивача, надав усні пояснення по справі та усно клопотав про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті; представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 28.09.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено усне клопотання позивача, закрито підготовче провадження та призначено справу № 911/560/22 до судового розгляду по суті на 02.11.2022.

З метою повідомлення відповідача про дату та час судового засідання, 29.09.2022 судом складено ухвалу-повідомлення. У зв`язку із відсутністю фінансування на поштову кореспонденцію, зазначена ухвала суду не була направлена поштою на адресу місцезнаходження відповідача, про що зазначено в довідці від 01.11.2022.

02.11.2022 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.11.2022 представники позивача та відповідача в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Ухвалою суду від 02.11.2022, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено судове засідання на 24.11.2022.

З метою повідомлення сторін про дату та час судового засідання, 07.11.2022 судом складено ухвалу-повідомлення. У зв`язку із відсутністю фінансування на поштову кореспонденцію, зазначена ухвала суду не була направлена поштою на адресу сторін. Однак, з метою належного повідомлення останніх, судом здійснено направлення зазначеної ухвали суду на їх електронні адреси.

24.11.2022 в судове засідання прибув представник позивача та надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на наступне.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що на розгляді Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/964/19, якою, зокрема стягнуто з відповідача на користь позивача за період з 14.03.2018 до 31.01.2019 заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 та рішенням суду розірвано вказаний договір. Також позивач зазначає, що на розгляді Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/963/19, якою, зокрема стягнуто з відповідача на користь позивача за період з 14.03.2018 до 31.01.2019 заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 та рішенням суду розірвано також договір.

Звертаючись до суду із даною позовною заявою, позивач стверджує, що за час розгляду справ № 911/964/19 та № 911/963/19 до дати винесення рішень по зазначеним справам у відповідача перед позивачем утворилася нова заборгованість за договорам оренди № 2081 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 та за договором оренди № 2080 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019. Отже позивач посилається на порушення відповідачем, як орендарем, умов договору оренди № 2080 від 14.03.2018 та договору оренди № 2081 від 14.03.2018 в частині здійснення оплати орендних платежів. У зв`язку із цим позивачем подано зазначену позовну заяву до відповідача про стягнення 113 868,98 грн. основного боргу за договором № 2080 від 14.03.2018 та 165 086,61 грн. основного боргу за договором № 2081 від 14.03.2018.

24.11.2022 представник відповідача в судове засідання вкотре не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату час судового засідання був повідомлений належним чином.

Наразі, суд наголошує, що представник відповідача в судові засідання жодного разу не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. У строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі, відзив на позов не подав, позовних вимог не оспорив, а відтак, не скористався наданими йому процесуальними правами. Крім того, відповідач не був позбавлений права брати участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 24.11.2022 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Частина 6 ст. 233 ГПК України встановлює, що у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

14.03.2018 між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною (далі орендар, відповідач) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 (далі договір-1), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно частину юридичного корпусу (1-й поверх), площею 98,64 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України (наразі Державний податковий університет) (далі балансоутримувач, позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 вересня 2017 і становить за незалежною оцінкою 770 800,00 грн, без врахування ПДВ.

Пунктом 1.2 договору-1 передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення їдалень, буфетів, що не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, у навчальних закладах.

Згідно з п. 3.1 договору-1, орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку вересень 2017 року 15 600,00 грн.

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинним на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6 договору-1).

Відповідно до пп. 3.7 та 3.8 договору-1, орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання включно. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Пунктом 5.4 договору-1 визначено, що орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, наведеним у розділі 11 договору).

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 14.03.2018 до 13.02.2021 включно (п. 10.1 договору-1).

Відповідно до п. 10.3 договору-1, зміни до умов цього договору або його розірвання допускається за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Згідно з п. 10.10 договору-1, майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

Судом встановлено, що 19.03.2018 за актом приймання-передачі орендованого майна б/н, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно частину юридичного корпусу (1-й поверх), площею 98,64 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України. Вказаний акт підписаний сторонами без будь-яких зауважень та заперечень (копія наявна в матеріалах справи).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди майна.

В порушення умов договору-1, відповідач виконував зобов`язання за договором № 2080 від 14.03.2018 в частині здійснення оплати орендних платежів на користь орендодавця та балансоутримувача неналежним чином. У зв`язку із цим у відповідача у період з 24.04.2018 до 23.10.2018 за орендарем утворилася заборгованість з орендної плати перед орендодавцем в сумі 33 204,13 грн, а заборгованість відповідача перед балансоутримувачем (Державним податковим університетом) за оренду нерухомого майна станом на 31.01.2019 становить 75 014,51 грн.

Враховуючи вищенаведене, прокурор-заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, м. Київ та Університету Державної фіскальної служби України, м. Ірпінь (зараз Державний податковий університет) звернувся Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни 113 261,71 грн основного боргу та розірвання договору оренди.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.10.2019 у справі № 911/964/19 позовні вимоги задоволено повністю:

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 33 204,13 грн заборгованості, 1 722,66 грн пені, 3 320,41 грн штрафу за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Університету Державної фіскальної служби України 75 014,51 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018;

- розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною;

- зобов`язано Фізичну особу-підприємця Бичек Святославу Володимирівну повернути державне нерухоме майно частину юридичного корпусу (1-й поверх), площею 98,64 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 булансоутримувачу Університету Державної фіскальної служби України;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Прокуратури Київської області 5 753,00 грн судового збору.

Відповідач правом на апеляційне оскарження рішення не скористався. Отже рішення Господарського суду Київської області від 21.10.2019 по справі № 911/964/19 набрало законної сили та є чинним.

За твердженнями позивача, за час розгляду в судовому порядку справи № 911/964/19 по дату винесення рішення, у відповідача перед позивачем утворилася нова заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019. Позивач зазначає, що вказаний період не оспорювався у справі № 911/964/19 і є предметом розгляду в даній справі. У зв`язку із цим, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 в загальній сумі 113 868,98 грн.

Крім того, судом встановлено, що 14.03.2018 між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною (далі орендар, відповідач) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 (далі договір-2), за умовами якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення частину надбудови 2-х 5-ти поверхових навчальних корпусів площею 134,5 кв. м. (далі майно), що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України, (наразі Державний податковий університет, ) (далі балансоутримувач позивач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30 вересня 2017 і становить за незалежною оцінкою 1 071 000,00 грн без врахування ПДВ.

Пунктом 1.2 договору-2 передбачено, що майно передається в оренду з метою розміщення їдалень, буфетів, що не здійснюють продаж товарів підакцизної групи, у навчальних закладах.

Згідно з п. 3.1 договору-2, орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку вересень 2017 року 31 200,00 грн.

Орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинним на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6 договору-2).

Відповідно до п. 3.7 та 3.8 договору-2, орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, за весь період невиконання зобов`язання включно. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

Пунктом 5.4 договору-2 визначено, що орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, наведеним у розділі 11 Договору).

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 14.03.2018 до 13.02.2021 включно (п.10.1 договору-2).

Відповідно до п. 10.3 договору-2, зміни до умов цього договору або його розірвання допускається за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

Згідно з п. 10.10 договору-2 майно вважається повернутим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок щодо складання акта приймання-передачі про повернення майна покладається на орендаря.

Судом встановлено, що 19.03.2018 за актом приймання-передачі орендованого майна б/н, орендодавцем передано, а орендарем прийнято на строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення частину надбудови 2-х 5-ти поверхових навчальних корпусів площею 134,5 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України, . Вказаний акт підписаний сторонами без будь-яких зауважень та заперечень (копія наявна в матеріалах справи).

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди майна.

В порушення умов договору-2, відповідач виконував зобов`язання за договором № 2081 від 14.03.2018 в частині здійснення оплати орендних платежів на користь орендодавця та балансоутримувача неналежним чином. У зв`язку із цим у відповідача у період з 24.04.2018 до 23.10.2018 за орендарем утворилася заборгованість з орендної плати перед орендодавцем в сумі 82 265,81 грн, а заборгованість відповідача перед балансоутримувачем (Державним податковим університетом) за оренду нерухомого майна станом на 31.01.2019 становить 149 385,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, прокурор-заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, м. Київ та Університету Державної фіскальної служби України, м. Ірпінь (зараз Державний податковий університет) звернувся Господарського суду Київської області із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни 231 650,81 грн основного боргу та розірвання договору оренди.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.08.2019 у справі № 911/963/19 позовні вимоги задоволено повністю:

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Регіонального відділення фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 82 265,81 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Університету Державної фіскальної служби України 149 385,00 грн заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018;

- розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною;

- зобов`язано Фізичну особу-підприємця Бичек Святославу Володимирівну повернути державне нерухоме майно нежитлові приміщення частину надбудови 2-х 5-ти поверхових навчальних корпусів площею 134,5 кв. м. (далі майно), що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31, балансоутримувачу Університету Державної фіскальної служби України;

- стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни на користь Прокуратури Київської області 6 082,78грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Відповідач правом на апеляційне оскарження рішення не скористався. Отже рішення Господарського суду Київської області від 08.08.2019 по справі № 911/963/19 набрало законної сили та є чинним.

За твердженнями позивача, за час розгляду в судовому порядку справи № 911/963/19 по дату винесення рішення, у відповідача перед позивачем утворилася нова заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019. Позивач зазначає, що вказаний період не оспорювався у справі № 911/963/19 і є предметом розгляду у даній справі. У зв`язку із цим, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 в загальній сумі 165 086,61 грн.

Враховуючи вищенаведене, позивач, з посиланням на рішення Господарського суду Київської області від 21.10.2019 по справі № 911/964/19 та рішення від 08.08.2019 по справі № 911/963/19, звернувся до суду із даною позовною заявою про стягнення з відповідача основної заборгованості в загальній сумі 278 955,59 грн, а саме: за договором № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 заборгованість сумі 113 868,98 грн та за договором № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 заборгованість в загальній сумі 165 086,61 грн.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п. 2.6 Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 р. по справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 р. по справі № 910/11595/13.

Отже, рішення Господарського суду Київської області від 21.10.2019 по справі № 911/964/19 та рішення Господарського суду Київської області від 08.08.2019 по справі № 911/963/19, які набрали законної сили, мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 статті 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як було встановлено судом вище, 19.03.2018 за актом приймання-передачі орендованого майна б/н, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно частину юридичного корпусу (1-й поверх), площею 98,64 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України. Вказаний акт підписаний сторонами без будь-яких зауважень та заперечень (копія наявна в матеріалах справи).

Крім того, 19.03.2018 за актом приймання-передачі орендованого майна б/н, орендодавцем передано, а орендарем прийнято на строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення частину надбудови 2-х 5-ти поверхових навчальних корпусів площею 134,5 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 та перебуває на балансі Університету Державної фіскальної служби України, . Вказаний акт підписаний сторонами без будь-яких зауважень та заперечень (копія наявна в матеріалах справи).

Як передбачено ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно з приписами статті 653 ЦК у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Відповідно до приписів статті 785 ЦК у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 статті 795 ЦК передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Відповідно до п. 10.6 договору-1 та договору-2, чинність цього договору припиняється внаслідок: - закінчення строку дії, на який його було укладено; - приватизація орендованого майна орендарем; - загибелі орендованого майна; - достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; - банкрутства орендаря; - у разі смерті орендаря.

Як було встановлено судом вище, рішенням Господарського суду Київської області від 21.10.2019 по справі № 911/964/19, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено повністю, зокрема розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною та зобов`язано Фізичну особу-підприємця Бичек Святославу Володимирівну повернути державне нерухоме майно частину юридичного корпусу (1-й поверх), площею 98,64 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31 булансоутримувачу Університету Державної фіскальної служби України.

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області від 08.08.2019 по справі № 911/963/19, яке набрало законної сили, позовні вимоги задоволено повністю, розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною та зобов`язано Фізичну особу-підприємця Бичек Святославу Володимирівну повернути державне нерухоме майно нежитлові приміщення частину надбудови 2-х 5-ти поверхових навчальних корпусів площею 134,5 кв. м., що розміщене за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31, балансоутримувачу Університету Державної фіскальної служби України.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що чинність договору № 2080 від 14.03.2018 та договору № 2081 від 14.03.2018 достроково припинена за рішенням суду.

Отже, датою припинення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 є 21.10.2019, а датою припинення договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 є 08.08.2019.

Відповідно до п. 3.11 договору-1 та договору-2, у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно з частиною 2 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст. 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За умовами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

В пункті 3.6 договору-1 та договору-2, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 50 % до 50% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинним на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6 договору-2).

Пунктом 5.4 договору-1 та договору-2 визначено, що орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету та балансоутримувачу (у платіжних дорученнях, які оформлює орендар, вказується «Призначення платежу» за зразком, наведеним у розділі 11 Договору).

За твердженнями позивача, за час розгляду в судовому порядку справи № 911/964/19 по дату винесення рішення, у відповідача перед позивачем утворилася нова заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019. Позивач зазначає, що вказаний період не оспорювався у справі № 911/964/19 і є предметом розгляду у даній справі. У зв`язку із цим, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 в загальній сумі 113 868,98 грн.

Також, як зазначає позивач, за час розгляду в судовому порядку справи № 911/963/19 по дату винесення рішення, у відповідача перед позивачем утворилася нова заборгованість за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019. Позивач зазначає, що вказаний період не оспорювався у справі № 911/963/19 і є предметом розгляду у даній справі. У зв`язку із цим, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 в загальній сумі 165 086,61 грн.

Враховуючи встановлені вище судом обставини та визначений сторонами строк оплати, господарський суд вважає, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань щодо сплати орендної плати за періоди, визначені позивачем, є таким, що настав.

Відповідно до п. 9.3 договору-1 та договору-2, спори, які виникають за цим договором або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з наявною заборгованістю відповідача перед позивачем, останній звернувся до відповідача з претензією вих. № 3083/0123 від 26.11.2021 на суму 237 739,57 грн, якою повідомив, що заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 2080 від 14.03.2018 становить 79 279,86 грн, а за договором № 2081 від 14.03.2018 158 459,71 грн. Претензією позивач наполягав на терміновій виплаті коштів згідно з договорами № 2080 та № 2081 від 14.03.2018 та попередив, що у разі ухилення від сплати, заборгованість буде стягнута з останнього в судовому порядку (копія претензія наявна в матеріалах справи).

Відповіді на претензію відповідач не направив, вимог претензії також не виконав.

Отже, як стверджує позивач, відповідач виконує зобов`язання за договором № 2080 від 14.03.2018 в частині здійснення оплати орендних платежів за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 в сумі 113 868,98 грн та за договором № 2081 від 14.03.2018 в частині здійснення оплати орендних платежів за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 в сумі 165 086,61 грн неналежним чином. У зв`язку із цим, на переконання позивача, у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за договором № 2080 та № 2081 від 14.03.2018 в загальному розмірі 278 955,59 грн.

Водночас, дослідивши розрахунок заборгованості ФОП Бичек С.В. перед Державним податковим університетом за оренду нерухомого майна згідно договору від 14.03.2018 № 2080 за період лютий-листопад 2019 року станом на 14.02.2022, що долучений позивачем до матеріалів справи, господарським судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування орендної плати за договором № 2080 від 14.03.2018 за період з лютого 2019 по листопад 2019 в загальній сумі 113 868,98 грн.

Також, дослідивши розрахунок заборгованості ФОП Бичек С.В. перед Державним податковим університетом за оренду нерухомого майна згідно договору від 14.03.2018 № 2081 за період лютий-вересень 2019 року станом на 14.02.2022, що долучений позивачем до матеріалів справи, господарським судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування орендної плати за договором № 2081 від 14.03.2018 за період з лютого 2019 по вересень 2019 в загальній сумі 165 086,61 грн.

Проте, позивач звернувся до суду із даної позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів за договором № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 (по дату ухвалення рішення від 21.10.2019 по справі № 911/964/19) та про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів за договором № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 (по дату ухвалення рішення від 08.08.2019 по справі № 911/963/19).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає неправомірним нарахування орендної плати за договором № 2080 від 14.03.2018 за повний календарний місяць жовтень та листопад 2019 року та нарахування орендної плати за договором № 2081 від 14.03.2018 за повний календарний місяць серпень та вересень 2019 року.

Відповідно до п. 3.4 договру-1 та договору-2, у разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяців оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.10.2019 у справі № 911/964/19 розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною.

Крім того, рішенням Господарського суду Київської області від 08.08.2019 у справі № 911/963/19 розірвано договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018, укладений між Регіональним відділенням фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем Бичек Святославою Володимирівною.

Як було встановлено судом раніше, датою припинення договору № 2080 від 14.03.2018 є 21.10.2019, а датою припинення договору № 2081 від 14.03.2018 є 08.08.2019.

Враховуючи, що договори оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 та № 2081 від 14.03.2018 припинені, а позивач звернувся до суду із даної позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів за договором № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 21.10.2019 (по дату ухвалення рішення по справі № 911/964/19) та про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендних платежів за договором № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 08.08.2019 (по дату ухвалення рішення по справі № 911/963/19) правомірним буде нарахування заборгованості:

за орендними платежами за договором № 2080 від 14.03.2018 з 01.02.2019 до дати, що передує ухваленню рішення по справі № 911/964/19 від 21.10.2019, а саме до 20.10.2019 включно.

за орендними платежами за договором № 2081 від 14.03.2018 з 01.02.2019 до дати, що передує ухваленню рішення по справі № 911/963/19 від 08.08.2019, а саме до 07.08.2019 включно.

Отже, здійснивши власний перерахунок суми основного боргу, обмеживши нарахування заборгованості за договором оренди № 2080 від 14.03.2018 періодом з 01.02.2019 до 20.10.2019 та обмеживши нарахування заборгованості за договором № 2081 від 14.03.2018 періодом з 01.02.2019 до 07.08.2019, господарський суд дійшов висновку, що сума заборгованості відповідача перед позивачем зі сплати орендних платежів за договором № 2080 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 20.10.2019 складає 100 461,09 грн, а заборгованість за договором № 2081 від 14.03.2018 за період з 01.02.2019 до 07.08.2019 складає 138 638,83 грн.

Станом на дату подання даної позовної заяви, в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем, на виконання п. 3.6 договорів, орендної плати в загальній сумі 239 099,92 грн, а саме: за договором № 2080 від 14.03.2018 орендної плати за період з 01.02.2019 до 20.10.2019 в сумі 100 461,09 грн та за договором № 2081 від 14.03.2018 орендної плати за період з 01.02.2019 до 07.08.2019 в сумі 138 638,83 грн.

У зв`язку із цим у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість в загальній сумі 239 099,92 грн. Протилежного суду не доведено. Доказів повної та своєчасної оплати орендних платежів до суду не надано.

Одночасно, судом встановлено, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на момент звернення із позовом, Бичек Святослава Володимирівна припинила свою діяльність як фізична особа-підприємець 24.01.2020. З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною першою цієї статті, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті, право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності Господарського процесуального кодексу України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу, для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Згідно із частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За положеннями статті 51 Цивільного кодексу України, до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України, Фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 Цивільного кодексу України, статей 202-208 Господарського кодексу України, частини 8 статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», у випадку припинення підприємницької діяльності Фізичною особою-підприємцем (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 та постанові Верховного Суду від 27.07.2020 у справі № 909/454/19.

Отже, позивач, звертаючись до господарського суду, обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як Фізичної особи-підприємця не припинились.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував та належних доказів на заперечення відомостей повідомлених позивачем не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2080 від 14.03.2018 та стягнення суми основного боргу за договором індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2081 від 14.03.2018 нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню частково в сумі 100 461,09 грн та в сумі 138 638,83 грн відповідно.

Приймаючи до уваги висновки суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 586,50 грн.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бичек Святослави Володимирівни (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ) на користь Державного податкового університету (місцезнаходження вул. Університетська, буд. 31, м. Ірпінь, Київська обл., 08205; ) 239 099,92 грн. основного боргу та 3 586,50 грн. судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 256, ст. 257 та підп. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний тест рішення складено та підписано 13.12.2022.

Суддя Л.В. Сокуренко