ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2022м. ХарківСправа № 922/1452/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Шевченко А.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Пшенишна В.В, адвокат, ордер серія АА № 1219629 від 16.08.22,

відповідача: Янковський С.А, адвокат, ордер серія АХ № 1014514 від 06.05.20

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ Дистрибюшн», місто Київ,

до Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича, місто Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «СМ ДИСТРИБЮШН», звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича, про стягнення за договором поставки основного боргу у сумі 2 327 034,92 грн., 117 989,71 грн. пені та 3% річних в розмірі 19 074,45 грн.

08 вересня 2022 року, ухвалою господарського суду Харківської області, прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ ДИСТРИБЮШН» до розгляду та відкрито позовне провадження у справі № 922/1452/22. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/1452/22 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на "10" жовтня 2022 р. о 10:30. 07 листопада 2022 року, протокольною ухвалою господарського суду Харківської області, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Щодо реалізації сторонами права на подання заяв по суті справи: відповідачем надано відзив на позовну заяву, який є додатком до супровідної заяви (вх. № 11506 від 10 жовтня 2022 року), що прийнятий до розгляду із долученням до матеріалів справи протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 07 листопада 2022 року; позивачем надано відповідь на відзив (вх. № 11965 від 19 жовтня 2022 року), що прийнята до розгляду із долученням до матеріалів справи протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 07 листопада 2022 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

У позовній заяві зазначається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 10092102 від 10 вересня 2021 року (надалі «договір»), відповідно до п.1.1 якого позивач продає, а відповідач купує продукти нафтоперероблення. Згідно п.1.2. договору найменування товару, його кількість і ціна вказується в додатках, рахунках або видаткових накладних. До п. 5.3. договору, оплата за товар у відповідності до договору, сплачується на умовах 100% передплати до моменту відвантаження. Відповідно до п. 5.4 договору, за домовленістю сторін, можлива оплата з відтермінуванням платежу до 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту поставки товару і оформлення видаткових накладних, інші умови обумовлюються відповідними додатками (специфікаціями). Відповідно до п. 7.3 договору, останній вступає в силу з моменту підписання і діє до 10 вересня 2022 року. Як вказано позивачем, на виконання умов договору останній поставив, а відповідач прийняв у власність продукти нафтоперероблення, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін наступними видатковими накладними: № 109 від 04 листопада 2021 року, товар: олива автотракторна АК-15 (код УКТЗЕД ), кількість 64,72 т., на загальну суму вартості товару 2 122 945,44 грн.; № 152 від 23 листопада 2021 року, товар: олива базова SN-150 (код УКТЗЕД ) кількість 22,46 т., на загальну суму вартості товару 628 924,92 грн.; № 59 від 02 лютого 2022 року, товар: олива базова SN-150 (код УКТЗЕД ) кількість 23,18 т., на загальну суму вартості товару 730 170,00 грн. Позивачем зазначено, що загальна сума поставленого товару відповідачу за договором становить 3 482 040,36 грн. Позивач вважає, що ним були виконані обов`язки, передбачені умовами договору, тобто передано у власність відповідача товар у відповідному асортименті та кількості, що засвідчується підписом уповноважених представників сторін на вищезазначених видаткових накладних. Відповідачем було частково виконані умови договору та здійснено наступні перерахування відносно отриманого від позивача товару: 19 січня 2022 року перераховано суму у розмірі 122 945,44 грн.; 25 січня 2022 року перераховано суму у розмірі 300 000,00 грн.; 01 лютого 2022 року перераховано суму у розмірі 500 000,00 грн.; 03 лютого 2022 року перераховано суму у розмірі 232 060,00 грн. Загальна сума здійснених відповідачем оплат за поставлений позивачем товар становить 1 155 005,44 грн. Тобто, як вказує позивач, відповідачем не здійснено оплату в повному обсязі за поставлений товар позивачем, заборгованість відповідача становить 2 327 034,92 грн. (3 482 040,36 грн. 1 155 005,44 грн.). Також, позивач вказує, що за несвоєчасне виконання зобов`язання відповідач повинен сплатити позивачу: пеню згідно п. 6.1. договору, що становить 117 989,71 грн. та 3% річних від суми боргу, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, що становить 19 074,45 грн. Загальна сума боргу відповідача відносно поставленого позивачем товару становить 2 464 099,08 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що заперечує проти позову лише в частині стягнення пені та 3% річних, оскільки відповідач не міг виконати свої зобов`язання внаслідок виникнення у нього форс-мажору з причини руйнування вибухами та пожежею його майна, в тому числі, але не обмежуючись: виробничих приміщень, техніки, сировини та готової продукції, які відбулися внаслідок військових дій з боку Російської Федерації. Відповідач вказує, що у позові пеня та три відсотки річних заявлені як господарські санкції, тобто як захід впливу на відповідача, як на правопорушника у сфері господарювання, яким останній не являється, оскільки не може виконати господарські зобов`язання саме внаслідок знищення його активів, що на теперішньому eтaпi зупинило його господарську діяльність i змусило шукати шляхи для її відновлення. Зокрема, відповідач зазначає, що у зв`язку iз запровадженням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 вiд 24.02.2022, в редакції вiд 17.08.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX вiд 24.02.2022, у ФОП Любiна Р.Г. виникли форс-мажорнi обставини, що унеможливило, в тому числі, i виконання господарських зобов`язань ФОП Любiним Р.Г. перед ТОВ «СМ ДИСТРИБЮШН» за договором поставки № 10092102 вiд 10.09.2021 р., оскільки об`єктивна неможливість виконання зобов`язань з оплати за отриманий товар виникла внаслідок терористичного акту Російської Федерації шляхом ведення бойових дiй на території Харківської області, а саме м. Харкова, де на потужностях ФОП Любiна Р.Г. 30 квiтня 2022 року виникла пожежа після обстрілу ракетами з боку агресора, яка повністю знищила все майно ФОП Любiн Р.Г. Своїм листом № 2024/02.0-7.l вiд 28.02.2022 Торгово-промислова палата України (далi - ТПП України) на пiдставi ст. ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» вiд 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвiдчила форс-мажорнi обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану iз 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 дiб, вiдповiдно до Указу Президента України вiд 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Про цi обставини ФОП Любiн Р.Г. повідомив кредитора листом вiд 06.10.2022, направленим на електронну адресу кредитора, зазначену у договорі поставки № 10092102 вiд 10.09.2021, лише пiсля ознайомлення з позовом, оскільки у ФОП Любiна Р.Г. були знищені також всі документи, якi обліковували господарські операції. Відповідач вказує, що усвідомлює наявність боргових зобов`язань за договором поставки № 10092102 вiд 10.09.2021, визнає їx на суму отриманого товару i готовий виконати їх перед позивачем у повному обсязі за першої ліпшої нагоди, оскільки намагається відновити господарську дiяльнiсть, проте не має повноцінного ресурсу для відновлення, оскільки фактично війна триває, а процедура компенсації збитків, спричинених агресором, поки не працює.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що прострочення виконання відповідачем зобов`язань за договором виникло до настання форс-мажорних обставин, а отже, наявність даних обставин не може бути підставою, яка звільняє відповідача за несвоєчасне виконання зобов`язань. Також, відповідач вказує про те, що ним зупинена господарська діяльність, відсутні грошові кошти, на підтвердження чого ним додаються виписки з банків про відсутність грошей на рахунках, але все ж форс-мажорними обставинами була пожежа, яка знищила все майно відповідача і тому, в даному випадку, немає прямого зв`язку з грошовими коштами на банківських рахунках. Також, позивач зазначає про те, що не погоджується відносно відстрочення виконання зобов`язання на один рік після закінчення воєнного стану, як про це наведено відповідачем у відзиві. У разі своєчасного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором, то вони були б виконані до настання форс-мажорних обставин, і не було б підстав для підготовки та подання позовної заяви. Крім того, позивач також перебуває під дією форс-мажорних обставин, які мають значний негативний вплив на його господарську діяльність, і враховуючи значний проміжок часу який вже минув після настання дати платежу та значну зміну курсу валют за цей час, то позивач несе втрати, які продовжують збільшуватися.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

ВІДНОСНО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ЗАБОРГОВАНОСТІ ЗА ДОГОВОРОМ ПОСТАВКИ.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 10092102 від 10 вересня 2021 року.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами договору, він за своєю правовою природою є договором поставки, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами глави 54 "Купівля-продаж" Цивільного кодексу України та параграфом 3 глави 54 «Поставка» Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. 1.1. договору продавець (позивач) продає, а покупець (відповідач) купує продукти нафтоперероблення, іменовані надалі товар, на підставі узгоджених заявок, найменування товару, його кількість і ціна вказується в додатках, рахунках або видаткових накладних (п. 1.2. договору). До п. 3.1. договору, товар, за згодою сторін, поставляється у відповідності до міжнародних правил толкування термінів ІНКОТЕРМС-2010 на слідуючих умовах: - FCA: транспортом покупця зі складу продавця; - DDP: транспортом продавця зі складу покупця; - CPT: жд вагоном до станції призначення згідно заявки покупця.

В матеріалах справи містяться: 1) копія видаткової накладної № 109 від 04 листопада 2021 року на суму 2 122 945,44 грн. (з ПДВ), товар олива автотракторна АК-15 (код УКТЗЕД ); видатковій накладній міститься посилання на договір та рахунок на оплату № 100 від 22 жовтня 2021 року; видаткова накладна складена уповноваженими особами (довіреність з боку відповідача), містяться печатки сторін; 2) копія видаткової накладної № 152 від 23 листопада 2021 року на суму 628 924,92 грн. (з ПДВ), товар олива базова SN-150 (код УКТЗЕД ); у видатковій накладній міститься посилання на договір та рахунок на оплату № 142 від 10 листопада 2021 року; видаткова накладна складена уповноваженими особами (довіреність з боку відповідача), містяться печатки сторін. Додатково надана товарно-транспортна накладна № Т106 від 23 листопада 2021 року; 3) копія видаткової накладної № 59 від 02 лютого 2022 року на суму 730 170,00 грн. (з ПДВ), товар олива базова SN-500 (код УКТЗЕД ), у видатковій накладній міститься посилання на договір та рахунок на оплату № 67 від 01 лютого 2022 року; видаткова накладна складена уповноваженими особами (довіреність з боку відповідача), містяться печатки сторін. Додатково надана товарно-транспортна накладна № Т37 від 02 лютого 2022 року.

Проаналізувавши вищезазначені документи, суд прийшов до висновку, що вони є підтвердженням постачання позивачем на користь відповідача товару за договором на загальну суму 3 482 040,36 грн.

Відповідно до п. 5.3. договору оплата за товар у відповідності до цього договору сплачується на умовах 100% передплати до моменту відвантаження. Відповідно до п. 5.4. договору, за домовленістю сторін, можлива оплата з відтермінуванням платежу до 14 (чотирнадцяти) календарних днів, з моменту поставки товару і оформлення видаткових накладних, інші умови обумовлюються відповідними додатками (специфікаціями).

Як вбачається з наданого судом аналізу документів щодо поставки, рахунки на оплату складалися завчасно до здійснення самої поставки товару.

З приводу оплати товару до суду надано: 1) платіжне доручення № 2028 від 18 січня 2022 року на суму 122 945,44 грн., призначення платежу: «Сплата за оливу згідно договору № 10092102 від 10.09.21р.»; 2) платіжне доручення № 2051 від 25 січня 2022 року на суму 300 000,00 грн., призначення платежу: «Сплата за оливу згідно договору № 10092102 від 10.09.21р.»; 3) платіжне доручення № 2080 від 01 лютого 2022 року на суму 500 000,00 грн., призначення платежу: «Сплата за оливу згідно договору № 10092102 від 10.09.21р.»; 4) платіжне доручення № 2087 від 03 лютого 2022 року на суму 232 060,00 грн., призначення платежу: «Сплата за оливу згідно договору № 10092102 від 10.09.21р.». Всього на загальну суму 1 155 005,44 грн.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини щодо поставки товару на суму 3 482 040,36 грн. та обставини щодо отриманих платежів на суму 1 155 005,44 грн., суд прийшов до висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача заборгованості за договором у розмірі 2 327 034,92 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується зазначена сума заборгованості та фактично ним визнається. Зокрема, це підтверджується наступним реченням, що міститься у 4 абзаці на 2 аркуші відзиву: «Відповідач усвідомлює наявність боргових зобов`язань за договором поставки № 10092102 від 10.09.2021, визнає їх на суму отриманого товару і готовий виконати їх перед позивачем у повному обсязі за першої ліпшої нагоди…».

ВІДНОСНО ПОРЯДКУ ТА СУМ НАРАХУВАННЯ ПЕНІ, А ТАКОЖ 3% РІЧНИХ.

Відповідно до п. 6.1. договору, за прострочення оплати товару на умовах відтермінування платежу покупець (відповідач) сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент її нарахування, від загальної вартості несплаченого в строк товару за кожен день прострочення. Під простроченням розуміється затримка оплати товару на термін більше 2 (двох) днів з моменту закінчення терміну оплати за товар, зазначеного в пункті 5.4. цього договору.

Перевіривши розрахунок позивача щодо порядку та сум нарахування пені, відповідно до п. 6.1. договору, суд вказує про наявність суттєвих помилок.

Відносно видаткової накладної № 109 від 04 листопада 2021 року позивачем зазначається 5 періодів, зокрема: 1) 21.11.2021 р. 09.12.2021 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн.; 2) 10.12.2021 р. 20.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн.; 3) 21.01.2022 р. 25.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн.; 4) 26.01.2022 р. 01.02.2022 р.: сума основного боргу 1 700 000,00 грн.; 5) 02.02.2022 р. 23.02.2022 р.: сума основного боргу 1 200 000,00 грн.

Суд не погоджується з таким розрахунком, адже, як зазначено самим позивачем та вбачається з доданих до матеріалів справи документів, відповідачем 03 лютого 2022 року перераховано суму у розмірі 232 060,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2087 від 03 лютого 2022 року. Як вбачається з «Розрахунку боргу», що доданий до позовної заяви, зазначена сума не була зарахована в якості оплати згідно з іншими видатковими накладами. Навіть, якщо припустити, що зазначена сума була зарахована згідно з іншими видатковими накладними, то, враховуючи розрахунок позивача, загальна сума боргу мала б становити 2 559 094,92 грн. (1 200 000,00 грн + 628 924,92 грн. + 730 170,00 грн.), що не узгоджується із позовною заявою та встановленими судом обставинами. Тобто, до розрахунку має бути включений ще один період: 04.02.2022 р. 23.02.2022 р.: сума основного боргу 967 940,00 грн.

Таким чином, правильний розрахунок пені мав бути здійснений позивачем наступним чином: 1) 21.11.2021 р. 09.12.2021 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн., розмір пені: 17 698,63 грн.; 2) 10.12.2021 р. 20.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн., розмір пені: 41 424,65 грн.; 3) 21.01.2022 р. 25.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн., розмір пені: 5 479,45 грн.; 4) 26.01.2022 р. 01.02.2022 р.: сума основного боргу 1 700 000,00 грн., розмір пені: 6 520,54 грн.; 5) 02.02.2022 р. 03.02.2022 р.: сума основного боргу 1 200 000,00 грн., розмір пені: 1 315,07 грн.; 6) 04.02.2022 р. - 23.02.2022 р.: сума основного боргу 967 940,00 грн., розмір пені: 10 607,56 грн.

Враховуючи це, сума нарахованої пені за видатковою накладною № 109 від 04 листопада 2021 року становить: 83 045,90 грн. проти заявленої 85 589,02 грн.

Також, за видатковою накладною № 152 від 23 листопада 2021 року, судом здійснено перевірку розрахунку та встановлено, що за період з 10.12.2021 р. по 23.02.2022 р. правильним є нарахування пені у розмірі 24 743,46 грн. замість 24 398,83 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Враховуючи це, підлягає задоволенню сума пені за видатковою накладною № 152 від 23 листопада 2021 року, що визначена позивачем у розмірі 24 398,83 грн.

Відносно видаткової накладної № 59 від 02 лютого 2022 року суд зазначає наступне. З п. 6.1. договору вбачається, що пеня нараховується у разі прострочення виконання зобов`язання з оплати товару на умовах відтермінування платежу. Відтермінування платежу, згідно п. 5.4. договору, можливо на строк до 14 календарних днів. При цьому, згідно з п. 6.1. договору, під простроченням розуміється затримка оплати товару на термін більше 2 (двох) днів з моменту закінчення терміну оплати за товар, зазначеного в пункті 5.4. цього договору. Водночас, під час розрахунку пені за цією видатковою накладною, позивачем неправильно визначено період нарахування. Враховуючи, що позивач здійснював поставку 02 лютого 2022 року при відсутності передплати, це вказує про застосування п. 5.4. договору, що передбачає відтермінування платежу. Таким чином, на підставі п. 5.3., 5.4. та п. 6.1. договору, суд прийшов до висновку, що правильним періодом нарахування є 19.02.2022 р. (14 днів відстрочки та 2 дні, що передбачені п. 6.1. договору) по 23.02.2022 р. За цей період має бути нараховано пеню 2 000,47 грн.

Таким чином, загальний розмір пені, що підлягає стягненню, становить 109 445,20 грн. проти 117 989,71 грн.

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 910/18557/20 зазначено наступне:

«Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Перевіривши розрахунок суми 3% річних, що наданий позивачем, суд прийшов до висновку про наявність помилок відносно видаткової накладної № 109 від 04 листопада 2021 року. Так, позивачем зазначається три періоди, зокрема: 1) 21.11.2021 р. 25.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн.; 2) 26.01.2022 р. 01.02.2022 р.: сума основного боргу 1 700 000,00 грн.; 3) 02.02.2022 р. 23.02.2022 р.: сума основного боргу 1 200 000,00 грн.

Суд не погоджується з таким розрахунком, адже, як зазначено самим позивачем та вбачається з доданих до матеріалів справи документів, відповідачем 03 лютого 2022 року перераховано суму у розмірі 232 060,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2087 від 03 лютого 2022 року. Як вбачається з «Розрахунку боргу», що доданий до позовної заяви, зазначена сума не була зарахована в якості оплати згідно з іншими видатковими накладами. Тобто, до розрахунку має бути включений ще один період: 04.02.2022 р. 23.02.2022 р.: сума основного боргу 967 940,00 грн.

Таким чином, правильний розрахунок 3% річних мав бути здійснений позивачем наступним чином: 1) 21.11.2021 р. 25.01.2022 р.: сума основного боргу 2 000 000,00 грн., сума 3% річних 10 849,31 грн.; 2) 26.01.2022 р. 01.02.2022 р.: сума основного боргу 1 700 000,00 грн., сума 3% річних 978,08 грн.; 3) 02.02.2022 р. 03.02.2022 р.: сума основного боргу 1 200 000,00 грн., сума 3% річних 197,26 грн.; 4) 04.02.2022 р. 23.02.2022 р.: сума основного боргу 967 940,00 грн., сума 3% річних 1 591,13 грн. Враховуючи це, сума нарахованих 3% річних за видатковою накладною № 109 від 04 листопада 2021 року становить: 13 615,78 грн. замість 13 997,25 грн.

Також, за видатковою накладною № 152 від 23 листопада 2021 року, судом здійснено перевірку розрахунку та встановлено, що за період з 10.12.2021 р. по 23.02.2022 р. правильним є нарахування 3% річних у розмірі 3 928,62 грн. замість 3 876,93 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Враховуючи це, підлягає задоволенню сума 3% річних за видатковою накладною № 152 від 23 листопада 2021 року, що визначена позивачем у розмірі 3 876,93 грн.

Відносно видаткової накладної № 59 від 02 лютого 2022 року суд зазначає, що позивачем невірно визначено початковий період нарахування. У розділі розрахунку пені судом визначено, на підставі п. 5.3., 5.4. та п. 6.1. договору, початковий період нарахування: з 19.02.2022 р. по 23.02.2022 р. За цей період має бути нараховано 3% річних 300,07 грн.

Таким чином, загальний розмір 3% річних, що підлягає стягненню, становить 17 792,78 грн. замість 19 074,45 грн.

ВІДНОСНО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ФОРС-МАЖОРНИХ ОБСТАВИН З БОКУ ВІДПОВІДАЧА, ЯК ПІДСТАВА ДЛЯ ЗВІЛЬНЕННЯ ВІД ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ.

На самому початку аналізу питання наявності/відсутності форс-мажорних обставин з боку відповідача, як підстава для звільнення від відповідальності, суд вважає за потрібне звернути увагу, що cплата 3% річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи це, відповідач в будь-якому випадку не може бути звільнений від сплати 3% річних у разі встановлення наявності форс-мажорних обставин.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ст. 218 ГПК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідач вказує про те, що у нього виникли форс-мажорні обставини, що унеможливило виконання господарських зобов`язань перед позивачем. Також, відповідач вважає, що у зв`язку із виникненням форс-мажорних обставин він має бути звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

На підтвердження своєї позиції відповідачем наданий витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000995 від 30 квітня 2022 року. Суд зазначає, що витяг з ЄРДР є підтвердження реєстрації/наявності певних фактів щодо кримінального провадження. В даному випадку, витяг з ЄРДР підтверджує реєстрацію кримінального провадження за ч. 1 ст. 438 КК України щодо певних обставин, що описані у витягу. Він не підтверджує наявність чи відсутність форс-мажорних обставин у відповідача, а лише констатує факт здійснення правоохоронним органом покладених на нього обов`язків, що передбачені КПК України.

Також, відповідачем до суду надано лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року зі змісту якого вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14№ Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Водночас, суд звертає увагу, що сам лист ТПП не є самостійною підставою для констатації факту наявності у сторони договору форс-мажорних обставин і як наслідок звільнення від відповідальності. У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 904/6463/14 (3-216гс15) зазначено, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Також, відповідачем надано до суду акт про пожежу від 30 квітня 2022 року та експертний висновок Харківської торгово-промислової палати № 49-ПМ/22 від 20 липня 2022 року. З аналізу цих документів вбачається, що 30 квітня 2022 року внаслідок пожежі, яка пов`язана зі здійсненням обстрілів із невстановленого виду озброєння та снарядами невстановленого калібру, а також порушенням законів та звичаїв війни військовослужбовцями підрозділів збройних сил та інших відомств Російської Федерації, відбулося знищення нерухомого майна та товарно-матеріальних цінностей відповідача. Іншими словами, 30 квітня 2022 року, у зв`язку із військовою агресією РФ, що визнана листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року форс-мажорною обставиною, та внаслідок обстрілу у відповідача сталася пожежа, що підтверджена відповідним актом про пожежу. Внаслідок цієї пожежі відповідач втратив майно за переліком, що міститься в експертному висновку. Отже, з 30 квітня 2022 року відповідач втратив майно за переліком та на нього у певних, конкретних обставин, за умови доведення, може поширюватися правові наслідки форс-мажору.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Тобто, важливим для суду є встановлення моменту у часі, а саме конкретної визначеної дати, з якої у особи виникли форс-мажорні обставини, та кінцеву дату виконання зобов`язання. У попередніх розділах судом було встановлено, що кінцевою датою виконання зобов`язання відповідача з оплати товару настало: 1) 20 листопада 2021 року (включно) по видатковій накладній № 109 від 04 листопада 2021 року; 2) 09 грудня 2021 року (включно) по видатковій накладній № 152 від 23 листопада 2021 року; 3) 18 лютого 2022 року (включно) по видатковій накладній № 59 від 02 лютого 2022 року.

З вищезазначеного вбачається, що обов`язок по сплаті вартості отриманого товару відповідач мав виконати задовго до виникнення форс-мажорних обставин. Це означає, що відповідач не звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, адже ним не доведено, що таке порушення сталося внаслідок форс-мажорних обставин. На час настання кінцевого строку для виконання обов`язку зі сплати вартості товару за кожною видатковою накладною на відповідача не поширювалися форс-мажорні обставини. Іншими словами, відповідач не виконав вчасно свій обов`язок зі сплати вартості товару не через дію на нього форс-мажорних обставин, адже на момент виникнення обов`язку зі сплати коштів таких обставин не існувало.

Таким чином, суд прийшов до висновку про необґрунтованість посилання відповідача щодо звільнення його від відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання обов`язку зі сплати вартості отриманого товару у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин.

Також, суд звертає увагу, що нарахування пені та 3% річних здійснені позивачем до 23 лютого 2022 року, тобто до настання форс-мажорних обставин, про які йдеться мова у листі Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року та до форс-мажорних обставин, що сталися безпосередньо у відповідача.

Крім цього, на додаток до вищезазначеного, у п. 8.1. договору вказано, що сторона, для якої створилася неможливість виконання зобов`язань за договором, повинна повідомити іншу сторону про настання або припинення дій даних обставин в 5-ти денний термін.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31 серпня 2022 по справі № 910/15264/21 зазначено наступне:

«...повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору».

Позивач та відповідач встановили в договорі 5-ти денний строк для повідомлення про форс-мажор. Враховуючи те, що форс-мажорні обставини виникли у відповідача 30 квітня 2022 року, що підтверджується актом про пожежу від 30 квітня 2022 року та експертним висновком Харківської торгово-промислової палати № 49-ПМ/22 від 20 липня 2022 року, то відповідач мав повідомити позивача про настання таких подій до 05 травня 2022 року (включно). Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач повідомив позивача саме в цей строк. Однак, до суду надано лист відповідача № 06/10/22 від 06 жовтня 2022 року адресований позивачу, яким останнього було повідомлено про настання форс-мажорних обставин. Тобто, у відповідача виникли форс-мажорні обставини 30 квітня 2022 року, а повідомлення позивачу було надіслано 06 жовтня 2022 року, тобто поза межами строку, що встановлений в договорі.

ВІДНОСНО ВІДСТРОЧЕННЯ ВИКОНАННЯ РІШЕННЯ СУДУ, ПРОХАННЯ ПРО ЯКЕ МІСТИТЬСЯ У ВІДЗИВІ.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Відповідно до ч. 4 ст. 331 ГПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 331 ГПК України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

На підтвердження фінансового стану і як наслідок неможливості виконання зобов`язання, відповідачем були надані виписки з банківських рахунків різних банків. З цього приводу суд зазначає, що наведені виписки не є належним підтвердженням фінансового стану відповідача. По-перше, виписки надані станом на чітко визначену дату 07 жовтня 2022 року. Тобто, зазначені виписки відображають залишок на рахунку станом на чітко визначену запитувачем дату. При цьому, до суду не надані докази фінансового стану за минулий період. Тобто, з наданих виписок, суд не може достовірно встановити, що протягом певного періоду часу відповідач не мав значних оборотів коштів за рахунком. По-друге, з деяких виписок, зокрема, у АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" та АТ "АЛЬФА-БАНК" відповідачем були проведені останні операції 30 вересня 2022 року та 25 травня 2022 року відповідно. При цьому, зміст цих операцій суду не представлений. По-третє, надані залишки по рахунку не вказують про те, що у відповідача не відкрито рахунку в іншому банку, виписка по якому не представлена суду. Тобто, суд не може встановити, що відповідач має відкриті рахунки лише в тих банках, виписки з яких надані до суду.

Таким чином, відповідачем достовірно не підтверджено скрутне матеріальне становище.

З урахуванням всіх обставин справи, виникнення обов`язку з оплати товару завчасно до настання форс-мажорних обставин, суд прийшов до висновку про відмову в відстроченні виконання рішення суду.

Крім того, відповідач прохає відстрочити виконання рішення суду на один рік з моменту скасування воєнного стану, що не узгоджується з ч. 5 ст. 331 ГПК України, адже передбачено відстрочення виконання рішення з дня ухвалення такого рішення.

Таким чином, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи, враховуючи вимоги статті 129 ГПК України, а також висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, що складають з суми судового збору, покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд, керуючись рішенням ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 216-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Любіна Романа Григоровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СМ Дистрибюшн» (03150, місто Київ, вулиця Ділова, будинок 6; ) 2 327 034,92 грн. основного боргу, 109 445,20 грн. пені, 17 792,78 грн. 3% річних та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 36 814,09 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "06" грудня 2022 р.

Суддя Н.В. Калініченко