ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.11.2022 Справа №905/84/22

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участю секретаря судового засідання Парахотіна Ю.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ

до відповідача Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», м.Краматорськ, Донецька область

про стягнення заборгованості у розмірі 18213661,81грн, пені у сумі 7023851,10грн, 3% річних у сумі 3906257,4грн, інфляційних втрат у сумі 10210088,86грн, всього 39353859,17грн

За участю (в режимі відеоконференції):

від позивача: Кухтик В.М., адвокат на підставі довіреності № 1-2825 від 29.11.2021

від відповідача: Шипенко М.С., адвокат на підставі ордеру серія АН №1078111 від 23.09.2022

СУТЬ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз», м. Київ, звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», м. Краматорськ, Донецька область, про стягнення заборгованості у розмірі 18213661,81грн, пені у сумі 7023851,10грн, 3% річних у сумі 3350865,47грн, інфляційних втрат у сумі 5920934,35грн, всього 34509312,73грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором від 27.09.2011 №/Н09 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 30.09.2022 позивач в порядку п.2 ч.2 ст.46 Господарського процесуального кодексу України збільшив позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 18213661,81грн, пені у сумі 7023851,1грн, 3% річних у сумі 3906257,4грн, інфляційних втрат у сумі 10210088,86грн, всього 39353859,17грн.

Враховуючи, що заява подана позивачем до закінчення підготовчого провадження, суд здійснює розгляд справи з її урахуванням.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на припинення зобов`язань за договором №/Н09 від 27.09.2011 у зв`язку з неможливістю їх виконання на підставі ст.607 Цивільного кодексу України з огляду на втрату чинності Законом України «Про засади функціонування ринку природного газу»; зазначає про укладання нового договору між сторонами № від 01.08.2016, що відповідає типовому договору, затвердженому постановою НКРЕ №2497 від 30.09.2015, умови якого застосовуються до відносин сторін з 01.12.2015; вважає, що у позивача відсутні правові підстави здійснювати оформлення фактично наданих у спірний період послуг транспортування природного газу в межах договору №/Н09 від 27.09.2011; стверджує, що акти наданих за договором №/Н09 від 27.09.2011 послуг за період з січня 2018 по квітень 2019 підписані неуповноваженою з боку відповідача особою, також відповідач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) до 5% від заявленого, посилаючись на скрутне фінансове становище підприємства.

Позивач з доводами відповідача не погодився, у відповіді на відзив зазначив, що відносини між сторонами за договором №/Н09 від 27.09.2011 припинились з 01.05.2019, про що було укладено угоду від 10.12.2019 про розірвання договору; пояснив, що за договором № від 01.08.2016 відповідачу надавались не послуги з транспортування природного газу, а надавалась і оформлювалась єдина складова послуга з транспортування послуга балансування. Проти задоволення клопотання відповідача про зменшення пені позивач заперечив.

Відповідач у додаткових поясненнях (надійшли до суду 15.11.2022) заявив клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 7729440,65грн, а саме: пені у сумі 683609,66грн, 3% річних у сумі 1549073,28грн, інфляційних втрат у сумі 3015626,11грн, всього 5248309,05грн, по зобов`язанням січня-грудня 2018; пені у сумі 1868190,46грн, 3% річних у сумі 307183,77грн, інфляційних втрат у сумі 305757,37грн, всього 2481131,60грн по зобов`язанням січня 2019 у зв`язку з відсутністю предмета спору (п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України), в обґрунтування чого посилався на списання вказаних нарахувань в силу ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX.

Позивач проти закриття провадження у справі заперечив з огляду відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX.

Розглянувши заяви відповідача про закриття провадження у справі в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат 7729440,65грн (розгляд заяви здійснено в засіданні суду 16.11.2022 з занесенням до протоколу судового засідання), суд відмовив в її задоволенні, з мотивів відсутності законодавчо встановлених підстав для закриття провадження у справі в розумінні положень п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи здійснено за правилами загального позовного провадження; провадження у справі відкрито ухвалою суду від 20.01.2022; підготовчі засідання проведені 15.02.2022, 27.09.2022, 12.10.2022, 01.11.2022.

03.03.2022 підготовче засідання не відбулось у зв`язку з введенням Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану та веденням активних бойових дій на території міста Харкова та Харківської області.

Ухвалою суду від 01.11.2022 підготовче провадження закрито, розгляд справи по суті призначений на 16.11.2022 з подальшим оголошенням перерви до 30.11.2022.

У судовому засіданні 30.11.2022 взяли участь представники обох сторін; представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення їх розміру; представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

28.09.2011 між газотранспортним підприємством Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якої є Акціонерне товариство «Укртрансгаз») та замовником Публічним акціонерним товариством «по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (змінено назву на Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз») укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09.

До договору №/Н09 від 28.09.2011 сторонами підписані додаткові угоди №1 від 17.01.2013, №2 від 25.12.2013, №3 від 17.03.2014, №4 від 05.11.2014, №5 від 28.07.2015, №6 від 27.10.2015.

Відповідно до п.1.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 газотранспортне підприємство зобов`язалось надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (ГРС), а замовник зобов`язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору.

Послуги з транспортування природного газу оформляються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами (п.3.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013).

Газотранспортне підприємство до п`ятнадцятого числа місяця, наступного за звітнім, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітній місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства (п.3.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013). Замовник протягом 2-х днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню у відповідності з умовами договору або в судовому порядку (п.3.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013).

Пунктом 3.4 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 передбачено, що акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Згідно з п.5.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для підприємства позивача встановлений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29.12.2015 № 3159 «Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами».

Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість послуг згідно з умовами договору (п.6.3.2 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013).

Вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (п.5.4 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013).

Пунктом 5.5 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 визначено, що оплата послуг за транспортування природного газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, в якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.7.3 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013).

Відповідно до п.11.1 договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013 договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов`язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Доказів звернення сторін про припинення дії договору у спірний період матеріали справи не містять.

У виконання умов договору №/Н09 від 27.09.2011 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами позивачем за період січень 2018 квітень 2019 надано послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на загальну суму 126570214,22грн, а відповідачем прийнято вказані послуги, що підтверджується підписаними з боку обох сторін актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами: №01-18-/Н09 від 31.01.2018 на суму 14541527,76грн, №02-18-/Н09 від 28.02.2018 на суму 13304724,11грн, №03-18-/Н09 від 31.03.2018 на суму 14309622,74грн, №04-18-/Н09 від 30.04.2018 на суму 5102317,08грн, №05-18-/Н09 від 31.05.2018 на суму 1908786,14грн, №06-18-/Н09 від 30.06.2018 на суму 1757874,94грн, №07-18-/Н09 від 31.07.2018 на суму 1709514,79грн, №08-18-/Н09 від 31.08.2018 на суму 1587900,92грн, №09-18-/Н09 від 30.09.2018 на суму 2017317,76грн, №10-18-/Н09 від 31.10.2018 на суму 4909765,46грн, №11-18-/Н09 від 30.11.2018 на суму 11210889,19грн, №12-18-/Н09 від 31.12.2018 на суму 13379531,39грн, №01-19-/Н09 від 31.01.2019 на суму 14042205,86грн, №02-19-/Н09 від 28.02.2019 на суму 11557869,08грн, №03-19-/Н09 від 31.03.2019 на суму 9942080,92грн, №04-19-/Н09 від 30.04.2019 на суму 5288286,08грн.

З урахуванням здійснення відповідачем часткової оплати вартості послуг наданих за період січень 2018 - квітень 2019 за договором №/Н09 від 27.09.2011 на суму 108356552,41грн, що підтверджується банківськими виписками та реєстрами платежів, які мають посилання на призначенням платежу «постанова КМУ від 04.03.2002 №256 за транспортування природного газу за 2017-2018 договір №/Н09 від 27.09.2011», несплаченими залишились вартість послуг на суму 18213661,81грн.

В угоді від 10.12.2019 про розірвання договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011 сторони дійшли згоди про розірвання договору з 01.05.2019.

Розглядаючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з такого.

Згідно з ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

Відповідно до ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Частиною другою цієї статті встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на вимоги ч.ч.1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, cплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626, ст.11 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Проаналізувавши укладений між сторонами договір №/Н09 від 27.09.2011, суд дійшов висновку, що останній є договором про надання послуг. Отже до правовідносин сторін застосовуються положення Глав 63 Цивільного кодексу України.

Як визначено в ст.ст.901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Підставою надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами згідно з актами за період з січня 2018 по квітень 2019 є договір транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011.

Відповідач надання послуг за цим договором не визнає, разом з тим фактичне надання послуг відповідач у заявленому позивачем розмірі не заперечує.

Слід вказати, що матеріали справи не містять доказів припинення договірних зобов`язань, зокрема розірвання або визнання недійсним договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011 в спірний період січень 2018 квітень 2019.

Надані позивачем акти наданих послуг з транспортування природного газу за період з січня 2018 по квітень 2019 містять посилання на договір №/Н09 від 27.09.2011; на актах наявні підписи посадових осіб сторін, які скріплені печатками підприємств. Вказане свідчить про складання цих актів за результатом надання позивачем та отримання відповідачем послуг саме за договором №/Н09 від 27.09.2011.

Суд критично ставиться до посилання відповідача на підписання актів неуповноваженою особою з тих мотивів, що акти підписувались протягом тривалого часу, про що відповідач був обізнаний, оскільки за наслідком надання послуг за актами позивачем були видані відповідні податкові накладні з ПДВ, включення сум ПДВ за якими до складу податкового кредиту відповідачем не заперечується. Судом також враховані обставини часткової оплати з боку відповідача отриманих за договором №/Н09 від 27.09.2011 послуг, що відповідач також не заперечує. Доказів заволодіння печаткою відповідача (відбиток якої міститься на спірних актах) третіми особами, незаконного використання, зокрема наявності службового розслідування за фактом незаконного використання печатки, факту втрати печатки чи вибуття печатки з володіння відповідача, викрадення печатки або в будь-який інший спосіб втрати печатки відповідачем не надані. На такі обставини відповідач не посилається, разом з тим не надає пояснень щодо обставин скріплення підписів на актах печаткою підприємства.

Посилання відповідача на невідповідності договору №/Н09 від 27.09.2011 Типовому договору на транспортування природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2497, суд не розцінює як підставу для відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості за цим договором, з огляду на таке.

Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП №2493 від 30.09.2015. Кодекс також визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

30.09.2015 постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2497 затверджено Типовий договір транспортування природного газу. Разом з цим, визнано такою, що втратила чинність постанову НКРЕ від 22.09.2011 №1579 «Про затвердження Типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами». Суб`єкту господарювання, що здійснює діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, привести свої договірні відносини у відповідність до вимог Типового договору транспортування природного газу у тримісячний строк з дати набрання чинності цією постановою.

Договір транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011 було укладено з врахуванням чинної на той момент постанови НКРЕ від 22.09.2011 №1579.

Невідповідність договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011 Типовому договору на транспортування природного газу, яка виникла внаслідок зміни правового регулювання правовідносин транспортування природного газу, зокрема внесення змін до Кодексу ГРМ, не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов`язань за договором, а такі обставини мають наслідком для сторін спору необхідність приведення своїх договірних відносин у відповідність до вимог нового Типового договору транспортування природного газу.

Укладений сторонами договір транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н09 від 27.09.2011 не втратив свою чинність, а тому мав виконуватись з врахуванням чинних на момент надання послуг приписів Закону України «Про ринок природного газу» та Кодексу ГТС.

Таким чином, акти наданих послуг з транспортування природного газу за період з січня 2018 по квітень 2019 підтверджують надання послуг транспортування за договором №/Н09 від 27.09.2011.

Як свідчать матеріали справи позивач виконав господарські зобов`язання за договором №/Н09 від 27.09.2011 з надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами за період січень-грудень 2018, січень-квітень 2019 на загальну суму 126570214,22грн з ПДВ. В свою чергу відповідач частково сплатив за надані послуги у загальній сумі 108356552,41грн.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив остаточного розрахунку за надані послуги за періоди з січня по грудень 2018, з січня по квітень 2019 у встановлений договором №/Н09 від 27.09.2011 строк до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Внаслідок вказаного у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за договором №/Н09 від 27.09.2011 у розмірі 18213661,81грн.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів сплати заборгованості у розмірі 18213661,81грн, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №/Н09 від 27.09.2011 у розмірі 18213661,81грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 7023851,10грн за порушення строків оплати за надані послуги за договором №/Н09 від 27.09.2011, суд виходить з такого.

Несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання з оплати наданих послуг є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом відповідач не здійснив розрахунку за надані позивачем послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу за актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами: №01-18-/Н09 від 31.01.2018, №02-18-/Н09 від 28.02.2018, №03-18-/Н09 від 31.03.2018, №04-18-/Н09 від 30.04.2018, №05-18-/Н09 від 31.05.2018, №06-18-/Н09 від 30.06.2018, №07-18-/Н09 від 31.07.2018, №08-18-/Н09 від 31.08.2018, №09-18-/Н09 від 30.09.2018, №10-18-/Н09 від 31.10.2018, №11-18-/Н09 від 30.11.2018, №12-18-/Н09 від 31.12.2018, №01-19-/Н09 від 31.01.2019, №02-19-/Н09 від 28.02.2019, №03-19-/Н09 від 31.03.2019, №04-19-/Н09 від 30.04.2019 у встановлений договором №/Н09 від 27.09.2011 строк, виходячи з встановленого сторонами строку кінцевого розрахунку до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів, тобто у строк до 20.02.2018, 20.03.2018, 20.04.2018, 21.05.2018, 20.06.2018, 20.07.2018, 20.08.2018, 20.09.2018, 22.10.2018, 20.11.2018, 20.12.2018, 21.01.2019, 20.02.2019, 20.03.2019, 22.04.2019, 20.05.2019 включно, відповідно, у зв`язку з чим за вимогами ст.253 Цивільного кодексу України першим днем порушення строків оплати, з якого можливо нарахування штрафних санкцій, є 21.02.2018, 21.03.2018, 21.04.2018, 22.05.2018, 21.06.2018, 21.07.2018, 21.08.2018, 21.09.2018, 23.10.2018, 21.11.2018, 21.12.2018, 22.01.2019, 21.02.2019, 21.03.2019, 23.04.2019, 21.05.2019 відповідно.

З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати наданих послуг, у строк, встановлений договором №/Н09 від 27.09.2011, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217, ч.1 ст.230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Як встановлено ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню у сумі 7023851,10грн позивачем нараховано на підставі п.7.3 договору №/Н09 від 27.09.2011 в редакції додаткової угоди №1 від 17.01.2013, за умовами якого у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку пені судом встановлена його невідповідність фактичним обставинам справи в частині неправильного визначення початкової дати періоду нарахування пені за зобов`язаннями березня 2019.

При цьому судом враховано, що прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь. Аналогічний висновок наведений зокрема в постанові Верховного Суду від 08.10.2018 у справі №927/490/18.

Здійснивши перерахунок пені за відповідні фактичним обставинам справи періоди, суд встановив, що належним розміром пені є 6913534,86грн, з огляду на що позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 7023851,10грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 6913534,86грн; решта вимог щодо стягнення пені задоволенню не підлягає.

Розглядаючи заяву відповідача про зменшення розміру пені до 5% від заявленого, судом враховано таке.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому має бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні тощо.

Згідно з ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз зазначених норм свідчить про те, що вони не є імперативними і застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, отже за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Разом із тим за приписами ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте відповідачем не надано переконливих доказів у підтвердження наявності виняткових обставин в розумінні ст.233 Господарського кодексу України та ст.551 Цивільного кодексу України, з наявністю яких пов`язано виникнення підстав для зменшення розміру штрафних санкцій судом. Слід вказати, що посилання на збитковість підприємства само по собі не є такою обставиною. Отже підстав для задоволення заяви відповідача про зменшення розміру пені суд не вбачає.

Розглядаючи позов в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України інфляційних втрат у сумі 10210088,86грн та 3% річних у сумі 3906257,4грн за заявлені позивачем періоди прострочення, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних судом встановлена його невідповідність фактичним обставинам справи в частині невірного визначення початкових дат прострочення виконання зобов`язань за січень-березень 2018, травень-червень 2018, серпень-листопад 2018, січень-березень 2019. Крім того, при розрахунку не враховано кількість днів у 2020 (366 днів).

При цьому судом враховано, що прийменник «до» з календарною датою в українській мові вживають на позначення кінцевої календарної дати чинності включно або виконання чого-небудь. Аналогічний висновок наведений зокрема в постанові Верховного Суду від 08.10.2018 у справі №927/490/18.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що належним розміром 3% річних за відповідні фактичним обставинам справи періоди є 3894415,27грн. Отже заявлені позовні вимоги про стягнення 3% річних у сумі 3906257,4грн підлягають задоволенню частково у розмірі 3894415,27грн; решта вимог щодо стягнення 3% річних задоволенню не підлягає.

Заява позивача про нарахування у порядку ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України на суму основної заборгованості 3% річних до моменту виконання судового рішення підлягає задоволенню як правомірна.

Здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних втрат за заявлений позивачем період, суд зазначає, що індекс інфляції є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного суду України від 24.01.2018 у справі №910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Водночас, суд наголошує на врахуванні індексів виключно за цілі місяці існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п.6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики №265 від 27.07.2007 випливає, що мінімальний період застосування індексу є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові №910/9938/17 від 10.10.2018.

Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що інфляційні втрати складають більшу суму, ніж заявлена позивачем.

З урахуванням ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення позову щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 10210088,86грн.

Розглядаючи даний спір, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX на заборгованість за договорами купівлі-продажу/постачання природного газу, укладеними з акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та договорами про надання послуг з транспортування природного газу, яка підлягає врегулюванню відповідно до статті 1 цього Закону, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються. Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість підприємств, включених до Реєстру, за договорами купівлі-продажу/постачання природного газу, укладеними з акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та договорами про надання послуг з транспортування природного газу, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури врегулювання заборгованості та не сплачені станом на дату включення до Реєстру, підлягають списанню: за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону; за умови повного виконання належним чином підприємством-дебітором укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

При цьому відповідно до ст.2 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру.

Як встановлено ст.1 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» заборгованість операторів газорозподільних систем, у тому числі підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, за договорами про надання послуг з транспортування природного газу перед особою, що здійснювала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, не сплачена станом на розрахункову дату; розрахункова дата - 31 грудня 2020 року (крім випадків, якщо дата або підстава виникнення заборгованості (грошових зобов`язань) визначена цим Законом для виду заборгованості).

Тобто під дію вказаного Закону підпадає списання пені, процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість, не сплачену станом на розрахункову дату, тобто на заборгованість, що існувала станом на 31.12.2020. Отже посилання відповідача на списання пені, процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість у сумі 108356552,41грн, вже сплачену станом на 31.12.2020, в силу положень ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX є безпідставним.

Окремо слід зазначити, що заборгованість у розмірі 18213661,81грн є несплаченою станом на розрахункову дату 31.12.2020, отже пеня, інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на цю заборгованість, підпадають під дію положень ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX, та підлягають списанню, однак за наявності визначених цією статтею умов, тобто за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону; за умови повного виконання належним чином підприємством-дебітором укладеного договору про реструктуризацію заборгованості. Наявність таких умов відповідачем не доведено.

Підсумовуючи при розгляді даного позову підстав для списання пені, 3% річних та інфляційних втрат в силу приписів ст.6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» від 14.07.2021 №1639-IX та, відповідно, підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині судом не встановлено.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що з огляду на часткове задоволення позовних вимог за приписами п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, до розподілу між сторонами учасниками справи заявлено не було.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241, ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (84313, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Південна, б.1, ) на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, б.9/1, ) заборгованість у розмірі 18213661,81грн, пеню у сумі 6913534,86грн, 3% річних у сумі 3894415,27грн, інфляційні втрати у сумі 10210088,86грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 588475,51грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Нарахувати у порядку ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України на суму основної заборгованості у розмірі 18213661,81грн 3% річних до моменту виконання судового рішення.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 30.11.2022 проголошено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.12.2022.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку ст. 257 Господарського процесуального кодексу України. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання апеляційної скарги відбувається з урахуванням пп.17.5 пп.17 п.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова