ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2022 Справа № 914/1210/22

За позовом: Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський бронетанковий завод», м. Львів
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державний концерн «Укроборонпром», м. Київ
про відшкодування збитків у розмірі 1 418 400,67 грн
Суддя Мороз Н.В.
при секретарі Дребот І.Я.
Представники:
Від позивача: Котенко В. А.
Від відповідача: Карабань В. І.
Від третьої особи: Бошков Т. І.

Суть спору:
Позовну заяву подано військовою частиною НОМЕР_1 до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний концерн «Укроборонпром», м. Київ про відшкодування збитків у розмірі 1418400,67 грн.
Ухвалою суду від 11.07.2022 задоволено клопотання Військової частини НОМЕР_1 про відстрочення сплати судового збору та відстрочено сплату судового збору за розгляд Господарським судом Львівської області позовної заяви до прийняття рішення за результатами її розгляду; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.08.2022.
02.08.2022 розгляд справи відкладено на 23.08.2022, про що позивача повідомлено в порядку ст. 121 ГПК України.
23.08.2022 розгляд справи відкладено на 13.09.2022, про що позивача повідомлено в порядку ст. 121 ГПК України.
Ухвалою суду від 13.09.2022 продовжено підготовче провадження на 30 днів з 13.09.2022, відкладено підготовче засідання на 11.10.2022 та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державний концерн «Укроборонпром».
11.10.2022 розгляд справи відкладено на 01.11.2022, про що сторін та третю особу повідомлено в порядку ст. 121 ГПК України.
Ухвалою суду від 01.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 17.11.2022.
17.11.2022 судове засідання не відбулося у зв`язку з відключенням постачання електричної енергії у будівлі Господарського суду Львівської області.
Ухвалою суду від 18.11.2022 розгляд справи по суті призначено на 29.11.2022.
Ухвалою суду від 29.11.2022 задоволено клопотання Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» від 28.11.2022 № 2852 про заміну відповідача його правонаступником та замінено відповідача Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський бронетанковий завод», розпочато розгляд справи по суті, оглянуто оригінали документів.
29.11.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 06.12.2022, про що представники сторін та третьої особи ознайомлені під розписку.
В судове засідання 06.12.2022 представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача в судове засідання з`явився, проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях у справі.

Позиція позивача.
Представник позивача позов підтримав з мотивів, зазначених у позовній заяві. Ствердив, що за військовою частиною НОМЕР_1 закріплені дві інженерні машини розгородження (ІМР-2) заводські номери НОМЕР_2 та ХІ2ВТ3470. Згідно наряду від 25.03.1993 ці машини були передані правопопереднику відповідача для проведення ремонту. Відповідач передав ці машини ЗАТ «Новокраматорський машинобудівний завод», який відремонтовані машини передав у 1993 році військовій частині НОМЕР_3 (зараз А 05430) у АДРЕСА_2 . Відсутність майна у позивача була виявлена під час ревізії фінансово-господарської діяльності у 2019 році. На даний час місцезнаходження однієї машини, а саме № ХІ0ВТ4580 не відомо. Вважає, що збитки були заподіяні внаслідок неналежного оформлення відповідачем прийому-передачі машин для проведення ремонту, відсутність підписів та печаток представників, що передали та прийняли військове майно у ремонт.
Посилається на ст. 224 ГК України, відповідно до якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання, повинен відшкодувати суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено, завдані цим збитки, під якими розуміються втрата або пошкодження її майна.
У позовній заяві та у відповіді на відзив просить також поновити строк для звернення до суду, оскільки позивачем постійно проводився пошук втраченого майна, що вимагало надіслання багатьох запитів, отримання довідок. Окрім цього, часто змінювалось керівництво різних військових частин.

Позиція відповідача.
Представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив. Посилається на те, що подані позивачем копії документів не відповідають вимогам ст. 91 ГПК України нерозбірливі та не засвідчені належним чином. Оскільки позивачем не подано жодних документів, які б свідчили про взаємні права та обов`язки сторін, зокрема, договору підряду, позовні вимоги вважає недоведеними.
Заявив про застосування позовної давності до спірних відносин та про безпідставність клопотання позивача про поновлення строку для звернення до суду, оскільки з вересня 1993 року до дати отримання листа ЗАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» № 4002/140ш від 09.04.2002 про передачу машин військовій частині НОМЕР_3 , позивач не вживав жодних заходів для захисту своїх прав, а отримавши такий лист звернувся із позовом через 20 років після отримання відповідної інформації. Строк звернення до суду не може обчислюватись із неконкретизованої дати у 2019 році проведення планової ревізії фінансово-господарської діяльності, оскільки жодних нових обставин в акті не зазначено.

Позиція третьої особи.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача проти позову заперечив. Зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог зважаючи на те, що позивачем не надано обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку, яким чином проведення ревізії у 2019 році, внаслідок якої виявлено нестачу у позивача 2 одиниць виробів ІМР-2, стосується Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод». Крім того, у письмових поясненнях від 30.09.2022 № UOP 2.2-6179 звертає увагу суду на те, що військовою частиною НОМЕР_1 не доведено наявність в останньої збитків у розмірі 1 418 400,67 грн, позивачем пропущено строк для звернення до суду, а також на те, що Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» не може вважатись належним відповідачем у даній справі, оскільки належним відповідачем має бути військова частина НОМЕР_4 , так як згідно з даними атестата № 19/28 їй передано військове майно.

Обставини справи.
Згідно наряду від 25.03.1993 № 244-Р/44 на підставі договору від 20.01.1993 № 93-589-133 військовою частиною НОМЕР_5 (пізніше- військова частина НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_6 АДРЕСА_3 передано на ремонт ІМР-2 № ХІ0ВТ4580 та № ХІ2ВТ3470 в кількості 2 штук, за рахунок МОУ з приміткою, що вироби відгружені з в/ч НОМЕР_6 ; після ремонту вироби відвантажити на станцію Моісеївка Придніпровської залізниці, отримувач-в/ч НОМЕР_5 , здавача ремонтного фонду направити в Новокраматорськ на машинобудівний завод.
Згідно атестату в/ч НОМЕР_1 від 30.03.2007 № 19/28 та книги №1 обліку наявності та руху військового майна (служба забезпечення) в/ч НОМЕР_1 вбачається внесення записів щодо майна, зокрема ІМР-2.
Згідно відомості визначення залишкової вартості озброєння інженерної служби обліку військової частини НОМЕР_1 станом на 01.06.2021 та довідки в/ч НОМЕР_1 від 28.05.2022 № 669, залишкова вартість майна ІРМ-2 становить 1418400,67 грн.
Військова частина НОМЕР_1 21.02.2002 зверталась до військової частини НОМЕР_6 з листом № 162 (яка залишена без відповіді) та до ЗАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» листом №161 щодо надання інформації стосовно місцезнаходження ІМР-2 та статусу ремонту,
Згідно відповіді ЗАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» від 09.04.2002 № 4002/14/ош, ІМР-2 відгружені на станцію Основа, Південна з. д., отримувач- в/ч НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 -52.
Згідно проведеного внутрішнього службового розслідування від 02.08.2019, з`ясовано наявність однієї одиниці ІМР-2 та відсутність відомостей щодо фактичного місцезнаходження іншої одиниці ІМР-2 (№ ХІ0ВТ4580).
Згідно архівної довідки Галузевого державного архіву МОУ від 11.08.2012 № 179/1/151 та від 20.08.2019 № 179/1/12579 на запит А 3283 вбачається, що інженерна техніка та майно, які знаходились на обліку ліквідованої в/ч НОМЕР_7 передані в інші військові частини та підрозділи згідно відповідних розпоряджень, актів та накладних і в переліку виконаних нарядів згідно ліквідаційного акту, наряд № 244-Р/44 на ремонт виробів ІМР-2 № ХІ0ВТ4580 та № ХІ2ВТ3470 відсутній.
Військовою частиною НОМЕР_1 01.11.2019 скеровано повідомлення № 3778 Директору Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтава про вчинення кримінального правопорушення, яке було перенаправлено до Сихівського відділу поліції ГУНП у Львівській області за належністю.
Згідно листа Сихівського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 08.01.2020 № 31/40/01/08/2020 адресованого в/ч НОМЕР_1 вбачається відсутність даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення в діях працівників Львівського бронетанкового заводу та направлення матеріалів до військової прокуратури Львівського гарнізону Західного регіону за відповідним зверненням.
03.02.2020 в/ч НОМЕР_1 звернулась до Військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону з листом № 434 щодо надання інформації про перебіг досудового розслідування.
Згідно листа Військового прокурора Львівського гарнізону Західного регіону від 08.07.2020 № 33-1798 вих-20, адресованому в/ч НОМЕР_1 , відсутні підстави для внесення військовою прокуратурою Львівського гарнізону відомостей до ЄДР.
Внаслідок втрати майна ІМР-2 (№ ХІ0ВТ4580), посилаючись на ст. ст. 629, 837, 846 ЦК України, ст. ст.193, 218, 224, 225 ГК України, просить стягнути з відповідача 1418400,67 грн збитків.

Оцінка суду.
Позивач посилається на те, що ІМР-2 в кількості 2 штук обліковується за ним відповідно до атестату № 19/28 від 30.03.2007 та книги №1 обліку наявності та руху військового майна інженерної служби в/ч НОМЕР_1 від 25.05.2020. Ця фактична обставина не ставиться під сумнів відповідачем.
При цьому, суду не надано жодних доказів тотожності зазначених двох ІМР-2 тій, яка на думку позивача є втраченою, оскільки будь-які характеризуючі ознаки цих ІМР-2 навіть у неналежно оформлених доказах не зазначені. Не надано також жодних доказів обліковування спірного майна за позивачем станом на 1993 рік.
Позивач посилається на те, що відповідно до наряду № 244-р/44 від 25.03.1993, дійсного до 30.07.1993, два вироби ІМР-2 із заводськими номерами № НОМЕР_2 та № НОМЕР_8 були передані військовою частиною НОМЕР_9 АДРЕСА_1 до в/ч НОМЕР_6 АДРЕСА_3 25.03.1993 р. на підставі договору № 93-589-133 від 20.01.1993 для проведення капітального ремонту. Однак, договору із вказаним номером та датою суду надано не було, у зв`язку із чим позивачем не доведено вид договору та зміст стверджуваних господарських зобов`язань.
При цьому, наряд містить примітку, що вироби відвантажені з в/ч НОМЕР_6 та розпорядження після проведення ремонту вироби ІМР-2 відвантажити на станцію Моісеївка Придніпровської залізниці отримувачу в/ч НОМЕР_9 , а здавача ремонтного фонду направити в Новокраматорськ на машинобудівний завод.
Жодних доказів зміни номерів військових частин, їх правонаступництва суду надано не було. Водночас, відповідачем визнано правонаступництво лише у своїй частині: в/ч НОМЕР_6 АДРЕСА_3 була анульована 25.08.2004 на підставі директива МОУ від 30.12.2003 №Д-115/1/016, наказу по в/ч НОМЕР_6 від 25.08.2004 № 632, з 01.11.2004 введена нова назва -ДП «Львівський бронетанковий ремонтний завод». Командир в/ч НОМЕР_6 полковник М.І. Лабзін від 01.11.2004 отримав новий статус - директор ДП «ЛБТРЗ». Від 25.11.2011 ДП «ЛБТРЗ» виведене із структури ЗСУ, і з того часу було державним підприємством - учасником Державного концерну «Укроборонпром», з 15.11.2022 -Товариство з обемеженою відповідальністю. Не заперечувалось сторонами також те, що позивач в/ч НОМЕР_1 раніше позначалась як в/ч НОМЕР_9 .
Посилаючись на порушення відповідачем господарського зобов`язання та втрату майна позивача внаслідок неналежного оформлення відповідачем подальшої передачі цього майна, позивач не надав жодного доказу, які саме зобов`язання та на якій підставі були покладені на відповідача, у якому саме документі та яке саме порушення було допущено відповідачем.
Позивач стверджує про втрату спірного майна, при цьому визнаючи, що відповідно до листів військової прокуратури Львівського гарнізону від 08.07.2020, 12.11.2020 жодні відомості до ЄРДР щодо цього внесені не були не зважаючи на звернення, а в ході перевірки було встановлено, що спірне майно не було втрачене, а відвантажене ЗАТ «Ново-Краматорський машинобудівний завод» на ст. Основа м. Харків для передачі до військової частини НОМЕР_3 у вересні 1993 року. Позивач також посилається на лист ЗАТ «Новокраматорський машинобудівний завод» від 09.04.2002 № 4002/14/ош аналогічного змісту, у якому додатково зазначена підстава такої передачі майна вказівка Міністерства оборони України, А. А. Кабанця від 20.08.1993.
Жодних доказів незаконності передачі майна в/ч 29238 суду не надано, вимог до вказаної військової частини чи її правонаступника позивач не заявляв.
Посилання позивача на те, що за результатами його звернень були отримані відповіді з архівних установ, відповідно до яких у цих установах не було виявлено нарядів та актів по ремонту інженерної техніки, не є тотожним втраті майна та не доводить вини у цьому відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні положення містились і в ЦК УРСР, в редакції, чинній на дату укладення стверджуваного позивачем договору.
Однак, зміст господарського зобов`язання між сторонами, а відтак, факт його порушення та вина у цьому відповідача не були доведені позивачем у встановленому порядку.
Згідно з Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належить бойова та інша техніка. Військові частини щодо вказаного військового майна наділені правом оперативного управління (ст. 3). Згідно з ст. 1 цього закону, Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України.
Таким чином, безпідставність передачі майна на виконання вказівки Міністерства оборони України позивачем не була доведена.
Крім того, суд зазначає, що спірні відносини складались між сторонами у 1993 році. Відтак, суд не приймає до уваги посилання позивача на норми Положення про військове (корабельне) господарство Збройних сил України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 300 від 16.07.1997, Закону України «Про господарську діяльність у Збройних силах України» від 21.09.1999, ст. ст. 837, 846 ЦК України 2004 року тощо, як на правові підстави позову, оскільки ці норми не діяли на час існування спірних відносин та не регулювали їх. Згідно з ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти за загальним правилом не мають зворотної дії в часі.
Відтак, позивачем не обґрунтовано, вимоги якої правової норми суперечать на його думку дії відповідача.
Таким чином, позивачем не було доведено наявність між сторонами певного господарського зобов`язання, його порушення з вини відповідача, а твердження про нанесення позивачу збитків пов`язане лише з недостатністю наявної у розпорядженні позивача документації та недостатніми заходами для її виявлення.
Згідно з ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст.77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України ).
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частина 5 ст. 236 ГПК України встановлює вимогу до обґрунтованості судового рішення, яке має грунтуватись на обставинах, які підтверджуються дослідженими у справі доказами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та відповідача і відображення їх у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено прав позивача, а наявність передбачених законом підстав для задоволення позову не була доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим в позові слід відмовити.

Строки звернення до суду.
Відповідач просить застосувати до спірних відносин позовну давність. Позивач просить поновити строк на звернення до суду, посилаючись на причини, які він вважає поважними.
Згідно з ст. ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Віповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. ч. 3 - 5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, враховуючи відсутність підстав для задоволення позову по суті позовних вимог, відсутні підстави для застосування до спірних відносин позовної давності та вирішення питання про поновлення пропущеного строку.

Судові витрати.
Ухвалою суду від 11.07.2022 відстрочено Військовій частині НОМЕР_1 сплату судового збору за розгляд Господарським судом Львівської області позовної заяви у справі № 914/1210/22 в сумі 21276,01 грн до прийняття Господарським судом Львівської області рішення за результатами її розгляду.
Згідно з п. 2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору у розмірі 21276,01 грн покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_10 ) в дохід державного бюджету України 21 276,01 грн судового збору.
Рішення складено 14.12.2022
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.