ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" листопада 2022 р. Справа №921/273/20

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Кордюк Г.Т.

суддів Кравчук Н.М.

Плотніцький Б.Д.

секретар судового засідання Клебан Н.А.

розглядаючи апеляційні скарги Приватного підприємства «Будівельна компанія «Сатурн» №1267-г від 20.09.2022 (вх.№01-05/2367/22 від 26.09.2022) та Міністерства оборони України б/н від 26.09.2022 (вх.№01-05/2403/22 від 29.09.2022)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.08.2022 (повний текст рішення складено 05.09.2022; суддя - В.Л. Гевко)

у справі №921/273/20

за позовом Міністерства оборони України, м. Київ,

до відповідача - 1 Приватного підприємства «Будівельна компанія «Сатурн» (надалі ПП БК «Сатурн»), м. Чортків, Тернопільська область

до відповідача - 2 Тернопільської міської ради, м. Тернопіль

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерн Військторгсервіс, м. Київ

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності з одночасним визнанням права власності.

за участю учасників справи:

від позивача: Синиця І.В.

від відповідача-1: Варода П.Б.

від відповідача-2: не з`явився;

від третьої особи: Данилишин К.З.

ВСТАНОВИВ:

24.04.2020 Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом (із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) до ПП БК «Сатурн» та до Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерну Військторгсервіс, про визнання незаконними та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішень державного реєстратора Тернопільської міської ради прав на нерухоме майно за номерами: № 49297568; № 49297460; № 49298084; № 49298336; №49297891; № 49298273; № 49297639; № 49298015; № 49297705 про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності в особі Міністерства оборони України на майно згідно з переліком.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку із наявним записом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, вул. Микулинецька,64 в державному реєстрі прав за ПП БК "Сатурн", порушено право власності Міністерства оборони України на спірні об`єкти нерухомості. Договір купівлі-продажу від 30.09.2008, на підставі якого було здійснено таку державну реєстрацію речового права за ПП "БК "Сатурн", визнано недійсним постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 у справі № 921/488/15-г/11, а відтак підлягає поновленню в державному реєстрі речових прав право власності Міністерства оборони України на нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 20.08.2020 замінено первісного відповідача-2 Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради на належного відповідача-2 Тернопільську міську раду.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14.01.2021, яке залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2021, у задоволенні позову Міністерства оборони України відмовлено. Повернуто Міністерству оборони України з Державного бюджету України 6306,00 грн надлишково сплаченого судового збору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди виходили із того, що спірні рішення державного реєстратора про відмову у скасуванні записів про право власності прийняті відповідно до положень ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підстав для скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПП БК "Сатурн" немає, оскільки лише договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна визнано недійсним, рішень суду про скасування решти документів, які стали підставою для державної реєстрації немає. Враховуючи, що рішенням у справі №921/488/15-г/11 було задоволено вимогу Міністерства оборони України про визнання договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна недійсним, проте відмовлено в частині позовних вимог про зобов`язання ПП БК "Сатурн" повернути у державну власність в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсерівіс" спірне майно, жодних дій сторони недійсного правочину щодо повернення у попередній стан не вчиняли, суди дійшли висновку, що не відбулося поновлення порушених майнових прав учасників визнаного недійсним правочину.

Щодо вимог про одночасне визнання права державної власності в особі Міністерства оборони України на спірне нерухоме майно згідно з переліком, суд зазначив, що така вимога не призведе до поновлення прав позивача і такий спосіб захисту є неефективним.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності в порядку, передбаченому ч. 3 ст.267 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що заява ПП "БК "Сатурн" про пропуск позовної давності не може бути задоволена, оскільки судом за результатами розгляду даної справи встановлено відсутність порушення прав позивача.

Постановою Верховного Суду касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2021 і рішення Господарського суду Тернопільської області від 14.01.2021 у справі №921/273/20 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Тернопільської області.

Скасовуючи зазначені вище судові рішення та направляючи дану справи на новий розгляд до місцевого господарського суду, Верховний Суд звернув увагу на те, що в даному випадку Міністерство оборони України як особа, яка вважає, що право власності на спірне нерухоме майно порушене, заявило вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно та вимогу про визнання права власності за собою, що передбачає припинення права власності за ПП "БК "Сатурн" та визнання права власності за Міністерством оборони України, тому така вимога не суперечить положенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та є ефективним способом захисту. Тому висновки судів про те, що звернення позивача із вимогою про скасування державної реєстрації права власності з одночасним зверненням із вимогою про визнання права державної власності в особі позивача, суперечать положенням ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", є безпідставними.

Окрім того, суди, посилаючись на рішення суду у справі № 921/488/15-г/11, зазначили, що підставою для відмови у частині позовних вимог про зобов`язання ПП "БК Сатурн" повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс" спірне нерухоме майно згідно з переліком стали фактичні обставини щодо істотних змін спірного нерухомого майна. Зокрема, суд установив, що адміністративні будівлі реконструйовано під багатоквартирний житловий будинок із вбудованими приміщеннями громадського призначення, квартири у вказаному житловому будинку зареєстровано за фізичними особами. Проте, не з`ясувати, чи можливо за рахунок ПП "БК "Сатурн" задовольнити позовні вимоги позивача, чи належним є суб`єктний склад відповідачів, і чи дійсно лише ПП "БК "Сатурн" є суб`єктом відповідного матеріального правовідношення.

На новому розгляді, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 10.08.2022 у справі №921/273/20 позов Міністерства оборони України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Концерн Військторгсервіс до ПП БК «Сатурн», Тернопільської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності з одночасним визнанням права власності, задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами: №49297568, №49297460, №49298084, №49298336, №49297891, 49298273, №49297639, №49298015, №49297705 від 23.10.2019 про відмову у скасуванні запису про право власності Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В іншій частині позовних вимог, у позові відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позову обґрунтоване тим, що оскільки правовстановлюючим документом, що зумовив виникнення права власності відповідача на спірне майно, є договір купівлі-продажу, який визнаний у судовому порядку недійсним, то відповідно даний факт є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову мотивоване тим, що суд, встановивши, що позовні вимоги позивача є достатньо обґрунтованими, а його права та інтереси порушені у даному спірному випадку, однак дійшов висновку, що така вимога подана заявлена із пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням, ПП БК «Сатурн» звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.08.2022 у справі №921/273/20 в частині задоволених позовних вимог Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора та у цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог. Зокрема, зазначає, що пред`явлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та одночасно пред`явлені вимоги про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно є взаємовиключними. Оскільки задоволення судом вимоги про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно виключають можливість після скасування судом рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно, прийняття державним реєстратором рішення за заявою Міністерства оборони України про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, яка уже попередньо скасована на підставі рішення суду. Окрім того, на думку скаржника, правовий аналіз позовних вимог свідчить про те, що вони за своїм характером є реституційними, тобто покликаними на повернення позивачу майна отриманого відповідачем на виконання правочину визнаного судом недійсним. Враховуючи, що позивач був обізнаний про зазначений факт ще у 2016 році, то відповідно дану позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.08.2022 у справі №921/273/20 скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог, в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Міністерства оборони України задоволити в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що суд, встановивши правильно фактичні обставини справи, зробив помилкові висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. На думку апелянта, в даному випадку, строк позовної давності слід обчислювати від відмови державного реєстратора, а саме з 23.10.2019. Окрім того, скаржник звертає увагу на те, що не вчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно до ст.346 ЦК України. Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно.

Представник скаржника ПП БК «Сатурн» в судовому засідання доводи своєї апеляційної скарги підтримав повністю. Проти доводів апеляційної скарги Міністерства оборони України заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/6354/22 від 14.11.2022).

Представник скаржника Міністерства оборони України в судовому засідання доводи своєї апеляційної скарги підтримав повністю. Проти доводів апеляційної скарги ПП БК «Сатурн» заперечив з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/6317/22 від 10.11.2022).

Представник відповідача-2 засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Відповідно до ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Оскільки явка представників відповідача в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Третя особа письмових пояснень щодо апеляційних скарг не подала, в судовому засіданні представник доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України підтримала в усному порядку, проти доводів ПП БК «Сатурн» заперечила.

Встановивши обставини справи, вивчивши апеляційні скарги, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

12.08.2008 Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею "Прайс" проведено аукціон (публічні торги) з продажу комплексу будівель та споруд у складі одного біржового лота, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64 , за результатами якого право укладення договору купівлі-продажу об`єкта отримав учасник під № 134, а саме ПП "БК "Сатурн".

03.09.2008 між Концерном "Військторгсервіс" (продавець) та ПП "БК "Сатурн", (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення).

За змістом п.1 договору продавець відчужує на користь та у власність покупця за плату комплекс нежитлових будівель та споруд, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1106,8 м2; тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 м2; підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 м2; промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1603,5 м2; автогараж (літера "Д") загальною площею 1049,8 м2; промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 м2; продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 м2; безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688,0 м2; фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 м2; автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 м2, а також навіс площею 130 м2 та огорожу по периметру 408,4 м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64.

30.09.2008 між сторонами підписано акт приймання-передачі, згідно якого продавець передав, а покупець прийняв комплекс вищезазначених нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64. В акті зазначено, що будівлі перебувають у задовільному стані; покупець здійснив повну оплату за вказаний об`єкт; жодних претензій ні одна із сторін до іншої не має; одночасно, покупцеві передається інвентарна справа Тернопільського БТІ на вказані будівлі.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при "Рівненській міжрегіональній агропромисловій біржі "Прайс-Агро" від 10.10.2008 у справі № 12/08 визнано чинним договір купівлі-продажу нерухомого майна (нежитлового приміщення) від 30.09.2008, укладений між Концерном "Військторгсервіс" та ПП "БК" Сатурн" та визнано за ПП "БК" Сатурн" право власності на спірне нерухоме майно; вирішено, що це рішення слід вважати правовстановлюючим документом, який дає право здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, відповідно до п.10 додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5.

21.11.2008 здійснено реєстрацію права власності за ПП "БК" Сатурн" на спірне нерухоме майно за адресою м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64. Підставою для проведення державної реєстрації права власності за ПП "БК" Сатурн" на спірне нерухоме майно були: договір купівлі-продажу від 30.09.2008, акт прийняття-передачі від 30.09.2008, рішення Постійно діючого третейського суду при Рівненській міжрегіональній агропромисловій біржі "Прайс-Агро" від 10.10.2008, ухвала Рівненського міського суду від 20.10.2008 та виконавчий лист Рівненського міського суду від 20.10.2008 у справі № 6-333/08.

07.05.2015 заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Концерну "Військторгсервіс" та ПП БК "Сатурн", за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ФДМ України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.09.2008 та зобов`язання повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс"нежитлові будівлі та споруди, а саме: адміністративний будинок (літера "А") загальною площею 1 106,8 кв.м., тарний склад (літера "Б") загальною площею 653 кв.м., підсобне приміщення (літера "В") загальною площею 962,2 кв.м., промтоварний матеріальний склад (літера "Г") загальною площею 1 603,5 кв.м., автогараж (літера "Д") загальною площею 1 049,8 кв.м., промтоварний склад (літера "Е") загальною площею 449,3 кв.м., продтоварний склад (літера "Ж") загальною площею 693,2 кв.м., безалкогольний та кондитерський цех (літера "З") загальною площею 688 кв.м., фруктосховище (літера "К") загальною площею 804,7 кв.м., автовага (літера "Л") загальною площею 5,9 кв.м., навіс площею 130 кв.м. та огорожа по периметру 408,4 м., що знаходиться у м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64, загальною вартістю 5 478 207,60 грн.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 08.10.2015 у справі № 921/488/15-г/11 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 у справі № 921/488/15-г/11 визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30.09.2008, укладений між Концерном "Військторгсервіс" та ПП "БК Сатурн". В частині позовних вимог про зобов`язання ПП БК "Сатурн" повернути у державну власність в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс" спірне нерухоме майно згідно з переліком відмовлено. Ця постанова набрала законної сили.

Під час ухвалення цієї постанови, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відчуження спірного нерухомого майна, яке є об`єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та погодження органу управління майном (Міністерства оборони України) та ФДМ України, за відсутності у представника Концерну "Військторгсервіс" необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину. Підставою для відмови у частині позовних вимог про зобов`язання ПП БК "Сатурн" повернути у державну власність в особі Міністерства оборони України у повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс" спірне нерухоме майно згідно з переліком стали фактичні обставини щодо істотних змін спірного нерухомого майна. Зокрема, суд установив, що адміністративні будівлі реконструйовано під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення, квартири у вказаному житловому будинку зареєстровано за фізичними особами, які не могли знати про обмеження, що існували на момент укладення договору купівлі-продажу. Щодо застосування строку позовної давності, то суд установив, що такий не пропущений. Оскільки, в даному випадку, строк позовної давності слід обчислювати з моменту, коли заявники дізналися про порушення закону при укладенні спірного договору.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: № 207445891; 207446677; 207446972; 207447216; 207447387; 207447686; 207448877; 207449123; 207449302, які сформовані станом на 24.04.2020, ПП "БК Сатурн" є власником спірного нерухомого майна за адресою: м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64.

10.09.2019 Міністерство оборони України звернулося із заявами про проведення державної реєстрації, скасування права власності на спірне майно за ПП "БК Сатурн", за виключенням адміністративного будинку під літерою "А", з огляду на те, що прокурором в суді першої інстанції подавалася заява про припинення провадження у справі в частині пункту 2 прохальної частини позовної заяви щодо зобов`язання ПП "БК Сатурн" повернути у державну власність отримане за договором купівлі-продажу від 30.09.2008 нерухоме майно, зважаючи на те, що адміністративна будівля під літерою "А" була реконструйована у багатоквартирний будинок на м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 64.

10.09.2019 державний реєстратор Тернопільської міської ради прийняв рішення про зупинення розгляду зазначених заяв про проведення державної реєстрації скасування права власності на спірне майно за ПП БК "Сатурн". Рішення державного реєстратора мотивовано тим, що заявник не подав у повному обсязі документів для скасування реєстрації права власності на майно, а саме: не надав рішення суду про скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зокрема: договору купівлі-продажу від 30.09.2008, акта приймання-передачі від 30.09.2008, рішення Постійно діючого третейського суду при Рівненській міжрегіональній агропромисловій біржі "Прайс-Агро" від 10.10.2008, ухвали Рівненського міського суду у справі № 6-222/08 від 20.10.2008 та виконавчого листа Рівненського міськрайонного суду у справі № 6-333/2008. Надано строк для подання відповідних документів.

23.10.2019 у зв`язку із неподанням заявником зазначених документів, 23.10.2019 державний реєстратор Тернопільської міської ради прийняв рішення: № 49297568; № 49297460, № 49298084, № 49298336, № 49297891, № 49298273, № 49297639, № 49298015, № 49297705 про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Наведені обставини стали підставою звернення до суду із даним позовом.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд з прав людини указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та інших.

Додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та (або) є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.

Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у справі є матеріально-правові вимоги про: визнання незаконними та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішень державного реєстратора про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності в особі Міністерства оборони України на нерухоме майно згідно з переліком.

Підставою позову є наявність судового рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн", а також відмова державного реєстратора скасувати державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, мотивована неусуненням Міністерством оборони України обставин, що були підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент звернення позивача до Державного реєстратора) Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій. Записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним правовстановлюючим документам, на підставі яких проведені реєстраційні дії, та які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Згідно з ч.1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість, та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

Згідно з ч. 2 ст.328 ЦК України (в редакції, чинній станом на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначено вище, договір купівлі-продажу спірного майна був визнаний недійсним судом у справі № 921/488/15-г/11. Таким чином, судовим рішенням було встановлено незаконність набуття права власності на спірне майно за ПП "БК "Сатурн". Тобто, правочин, на підставі якого було проведено державну реєстрацію речових прав на спірне майно за відповідачем-1, є недійсним, а отже останній не набув речових прав на спірне майно.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Частиною 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. "а" п. 2 ч.6 ст.37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп."а" п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Згідно із Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16.

Проаналізувавши вищенаведені норми права, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку Міністерство оборони України як особа, яка вважає, що право власності на спірне нерухоме майно порушене, заявило вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно та вимогу про визнання права власності за собою, що передбачає припинення права власності за ПП "БК "Сатурн" та визнання права власності за Міністерством оборони України, тому така вимога не суперечить положенням Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та є ефективним способом захисту.

Розглянувши і оцінивши підстави, які слугували для відмови державного реєстратора позивачу від 23.10.2019, у сукупності із підставами, які слугували реєстратору підставою для зупинення ним розгляду заяв позивача від 10.09.2019, суд встановив, що державним реєстратором, крім поданого рішення суду про визнання недійсним договору, вимагалось від заявника подання і інших документів, зокрема додатково рішення суду про скасування документів:

- договору купівлі продажу від 30.09.2008;

- акту прийняття-передачі від 30.09.2008;

- рішення Постійно діючого третейського суду при Рівненській міжрегіональній агропромисловій біржі "Прайс-Агро" у справі № 12/08 від 10.10.2008;

- ухвали Рівненського міського суду у справі № 6-333/08 від 20.10.2008;

- виконавчого листа Рівненського міського суду у справі № 6- 333/08 від 20.10.2008.

Невиконання позивачем протягом 30-ти днів вимог державного реєстратора викладених у рішеннях про зупинення розгляду заяв від 10.09.2019, у частині неподання зазначених вище документів, стало підставою для прийняття реєстратором рішень від 23.10.2019 про відмову у вчиненні реєстраційних дій.

За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав є визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Як зазначалося вище, правовстановлюючим документом, що зумовив виникнення права власності відповідача-1 на спірне майно, є договір купівлі-продажу, то визнання у судовому порядку недійсним такого договору є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав.

Таким чином, на думку суду, вказана відмова державного реєстратора не відповідає вимогам закону, так як, державний реєстратор формально вимагав від позивача більше документів ніж необхідно для безпосереднього розгляду заяв про вчинення реєстраційних дій.

А відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про визнання незаконними та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішень державного реєстратора про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки така відмова суперечить вищенаведеним нормам права.

З огляду на наведене, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, позовна вимога про визнання незаконними та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішень державного реєстратора про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень за номерами: № 49297568; № 49297460; № 49298084; № 49298336; №49297891; № 49298273; № 49297639; № 49298015; № 49297705 підлягає до задоволення.

Щодо вказівки ВС дослідити питання суб`єктного складу у спірних відносинах то суд враховує таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №199/8324/19 зазначено, що державна реєстрація речових прав виконує важливу функцію інформування третіх осіб про права та обтяження на майно, а у випадках, встановлених законом, з такою реєстрацією пов`язується виникнення прав на нерухоме майно (абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України). Хоча державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №520/13067/17, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц зроблено висновки, за змістом яких спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у реєстрі.

Як вбачається із матеріалів справи адміністративну будівлю, придбану ПП "БК "Сатурн" згідно договору купівлі-продажу від 30.09.2008 у Концерну "Військторгсервіс", реконструйовано під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення, що підтверджується Інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, відповідачем відчужено 30 квартир приватним особам у тому числі фізичним особам.

Разом з цим із змісту позовних вимог, позивачем заявлена вимога щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності в особі Міністерства оборони України на майно згідно з переліком, а саме:

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501323, тарний склад під літ. Б загальною площею 653,0 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501580, підсобне приміщення під літ В загальною площею 962,2 м2; об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501707, промтоварний матеріальний склад під літ. Г загальною площею 1 603,5 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501833, автогараж під літ. Д загальною площею 1 049,8 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501921, промтоварний склад під літ. Е загальною площею 449,3 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25501987, продтоварний склад під літ. Ж загальною площею 693,2 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25503005, безалкогольний та кондитерський цех під літ. З загальною площею 688, 0 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25503277, фруктосховище під літ. К загальною площею 804, 7 м.кв.;

- об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 25503371, автовага під літ. Л загальною площею 5, 9 м.кв.

Отже, у цьому переліку відсутній будинок, позначений літерою «А».

Зазначене підтверджується і висновком експерта від 26.05.2021 № 7576/1820-1828 за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи по кримінальному провадженню № 0000004 (Міноборони у цьому провадженні є потерпілою особою) під час проведення якого здійснювався огляд спірного майна. Зокрема, під час огляду експертом встановлено, що на місці адмінбудівлі знаходиться житловий будинок.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, надані до позову документи підтверджують обставини того, що спірне нерухоме майно зареєстроване за ПП "БК "Сатурн" на праві власності.

А тому, суд вважає, що позивач Міністерство оборони України вірно визначив суб`єктний склад відповідачів, які є суб`єктами за вимогою щодо скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності.

Враховуючи, що в межах даного розгляду справи встановлено незаконність набуття права власності на спірне майно за ПП "БК "Сатурн", тобто останній не набув речових прав на спірне майно, то відповідно державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" порушує права та інтереси позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені позовні вимоги позивача є достатньо обґрунтованими.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-1 у межах даної справи було заявлено заяву про застосування строку позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Норма ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до практики ВС, сформовано такий правовий висновок, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Розглядаючи вимогу позивача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності в особі Міністерства оборони України на майно згідно з переліком суд має за необхідне зазначити таке.

Як встановлено судом, позивач первинно звернувся в місцевий суд з даним позовом у межах даної справи № 921/273/20 - 24.04.2020 (згідно відмітки пошти на конверті).

Разом з цим, відповідно до відомостей у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 у справі № 921/488/15-г/11 судом було встановлено таку обставину, що позивачем у даній справі надано пояснення стосовно того, що Міністерству оборони України стало відомо про порушення допущені під час укладення спірного договору лише 15.05.2015, коли до юридичного департаменту Міністерства оборони України надійшла позовна заява військового прокурора Тернопільського гарнізону в особі Міністерства оборони України, як доказ наведеної обставини, позивачем подано копію першої сторінки позовної заяви з відміткою про отримання та копію листа Юридичного департаменту Міністерства оборони України (а.с.204 том 2).

Поданими позивачем та прокурором доказами підтверджується, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України у даному випадку не сплинув, оскільки позивачем доведено, що він дізнався про укладення спірного договору із порушенням порядку встановленого для його укладення лише 15.05.2015, коли Юридичним департаментом Міністерства оборони України було отримано копію позовної заяви …»

Слід відмітити, що у справі № 921/488/15-г/11 розглядались і питання (підстави позову) пов`язані із державної реєстрацією права власності на спірні об`єкти за відповідачем-1.

Вказане рішення суду є чинним, а тому обставини встановлені у ньому беруться до уваги судом при розгляді даної справи № 921/273/20.

Отже, за змістом постанови від 09.06.2016 у справі № 921/488/15-г/11 про порушене своє право та інтерес, позивач довідався - 15.05.2015.

У свою чергу, за захистом своїх порушених прав та інтересів, у межах даної справи № 921/273/20, позивач звернувся у суд, лише - 24.04.2020 з пропуском строку трьох річної позовної давності, який сплив - 15.05.2018.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В свою чергу, позивач, не навів обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду після того, як право власності було зареєстроване за відповідачем-1.

Позивач, будучи достеменно обізнаним про порушення його прав, не звернувся до суду з позовом про захист своїх порушених прав в межах строку позовної давності.

Посилання Міністерства оборони України на те, що строк усіх позовних вимог слід обчислювати від відмови державного реєстратора 23.10.2019, то колегія суддів погоджується з твердженням скаржника, що вимога про визнання незаконними та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішень державного реєстратора про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень заявлена в межах строку позовної давності (згідно відмітки пошти на конверті позов подано до суду 24.04.2020).

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ПП "БК "Сатурн" з одночасним визнанням права державної власності в особі Міністерства оборони України на майно згідно з переліком, то з огляду на наведені вище обставини, враховуючи відсутність наведених правових підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана вимога заявлена позивачем із пропуском строку позовної давності, та з цих підстав суд відмовляє у її задоволенні.

Щодо тверджень скаржника (ПП "БК "Сатурн"), що він володіє вказаним майном понад 13 років придбав його законно, суттєво покращив, а тому є неприпустимим позбавлення його права власності та покладення на нього тягара відповідальності за помилки у врядуванні державного органу, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку, останній не позбавлений права звернутися до суду про стягнення в судовому порядку збитків, попередньо довівши їх.

Зважаючи на викладене, за результатами дослідження та оцінки за правилами статті 86 ГПК України зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, з урахуванням ст.ст. 2, 13, 14, 76-79 ГПК України, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення вимог, а саме визнання незаконним та скасуванню рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Тернопільської міської ради про відмову у скасуванні державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами: №49297568, №49297460, №49298084, №49298336, №49297891, 49298273, №49297639, №49298015, №49297705 від 23.10.2019 про відмову у скасуванні запису про право власності Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є вірне, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В іншій частині позовних вимог відмовлено підставно.

У ч.2 ст. 86 ГПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, частини 1,3,4 ст. 13 ГПК України регламентують, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи, наведені в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та спростовуються вищенаведеним.

Відхиляючи доводи скаржника колегія суддів враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Також суд зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржників про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ПП БК «Сатурн» залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.08.2022 у справі № 921/273/20 залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288-289 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст постанови складено 06.12.2022

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

судді Кравчук Н.М.

Плотніцький Б.Д.