ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" грудня 2022 р. Справа №914/127/20

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Скрипчук О.С.,

секретар судового засідання Яремко О.А.

явка представників сторін:

позивач- ФОП Блищак Н.Б.

представник позивача Посікіра Р.Р. адвокат (ордер серія ВС № 1152693 від 11.08.2022)

від відповідача Майструк В.І. адвокат (ордер серія АІ № 1298874 від 28.10.2022)

розглянув апеляційну скаргу акціонерного товариства "ПроКредит Банк" б/н від 01.08.2022

на рішення Господарського Львівської області від 30.06.2022, головуючий суддя Петрашко М.М., м. Львів, повний текст рішення складено 13.07.2022

та на додаткове рішення Господарського Львівської області від 14.07.2022, головуючий суддя Петрашко М.М., м. Львів, повний текст додаткового рішення складено 25.07.2022

за позовом ОСОБА_1 , м. Львів

до відповідача акціонерного товариства "ПроКредит Банк", м. Київ

про стягнення збитків в розмірі 3 320 191,28 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

15.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (надалі АТ "ПроКредит Банк") про стягнення збитків в розмірі 3 320 191,28 грн., що визначаються різницею між вартістю об`єкту нерухомого майна - нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 (за реєстраційним номером 1), визначеної станом на 25.03.2016 та заборгованістю позивача перед відповідачем за рамковою угодою та договором про надання траншу, яка станом на 25.03.2016 становила 4798180,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем було занижено ринкову вартість предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність. Надіслана банком письмова вимога не містить відомостей щодо вартості предмета іпотеки.

Правовою підставою позову зазначає ст.ст. 3, 11, 13, 14, 16, 22, 509 Цивільного кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.06.2022 позов задоволено. Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 3 320 191,28 грн. та 10 000,00 витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 39 802,87 грн.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що правовідносини, які виникли між сторонами за своїм змістом є кондикційними, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків).

При цьому, заявлені до стягнення кошти в розмірі 3 320 191,28 грн. є поза межами договірних правовідносин, а саме кредитних договорів та договору іпотеки.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що заявлені до стягнення кошти слід розглядати як приріст майна в набувача без достатніх правових підстав, що визначені як різниця між вартістю об`єкту нерухомого майна нежитлових приміщень та заборгованістю позивача перед відповідачем за договорами, які відповідач фактично зберіг у себе без достатньої правової підстави за рахунок позивача.

Додатковим рішенням Господарського Львівської області від 14.07.2022 заяву позивача про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Стягнуто з АТ "ПроКредит Банк" на користь Блищака Назарія Богдановича 50 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу. Виходячи з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, а також з того, що позов задоволено місцевий господарський суд дійшов висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн. є обґрунтованими та підтверджуються доказами у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги на рішення та додаткове рішення.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, а також просить скасувати додаткове рішення та відмовити в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги на рішення та додаткове рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає:

1) суд першої інстанції безпідставно задоволив позов, при цьому самостійно змінивши підстави та предмет позову;

2) місцевим господарським судом неправильно кваліфіковано спірні правовідносини та застосовано Главу 83 Цивільного кодексу України;

3) суд першої інстації дійшов неправильних висновків про вартість предмета іпотеки;

4) строки позовної давності судом застосовано неправильно;

5) витрати позивача на правову допомогу не підлягають стягненню з банку.

Узагальнені заперечення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджується з висновками місцевого господарського суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення місцевого господарського суду без змін.

В обгрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що позивачу завдані збитки в зв`язку із заниженою ринковою вартістю предмета іпотеки на момент набуття нерухомості у власність банку.

У судове засідання 14.12.2022 з`явились позивач та його представник, а також представник відповідача, які навели свої доводи та міркування щодо поданої апеляційної скарги. Позивач та його представник просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення і додаткове рішення без змін. Представник відповідача просив задоволити апеляційну скаргу та скасувати рішення та додаткове рішення місцевого господарського суду.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

03.03.2014 фізична особа-підприємець Блищак Н.Б. (надалі ФОП Блищак Н.В.) (позичальник) та публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" (кредитор) уклали рамкові угодуи № FW302.905 (т. 1 а.с. 12-17), №FW302.906 (т. 1 а.с. 18-23), відповідно до умов яких кредитор зобов`язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування в порядку і на умовах, визначених угодами та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

В забезпечення виконання зобов`язань за рамковими угодами №FW302.905 та №FW302.906 від 03.03.2014 та за договором про надання траншу №302.44258/FW302.905 від 03.03.2014 ФОП Блищак Н.Б. (іпотекодавець) та АТ "ПроКредит Банк" (іпотекодержатель) уклали договір іпотеки за №296091-ІД1 від 03.03.2014 (т. 1 а.с. 27-32) (надалі договір іпотеки) (посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований у реєстрі за №885).

Відповідно до умов договору іпотеки іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю нежитлове приміщення першого поверху від 9 "а" - 1 по 9 "а" - 7, позначене в поверхневому плані літерою "А-3" загальною площею 83,1 кв.м (реєстраційний номер 1), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктами 2.2., 2.3. договору іпотеки заставна вартість переданого в іпотеку майна становить 1 851 760,00 грн., яка встановлена станом на дату укладення договору та визначена за погодженням сторін на підставі акту оцінки від 03.03.2014. Сторони погоджуються, що протягом дії договору заставна вартість може бути змінена, про що складається новий акт оцінки, де визначається та відображається нова заставна вартість предмета іпотеки.

Відповідно до п. 6.7 договору іпотеки, сторони погодилися, що належним і достатнім доказом наявності порушень договору та/чи кредитних договорів, наявності, виду, розміру, строку тощо основних зобов`язань є письмова довідка іпотекодержателя.

12.02.2016 АТ "ПроКредит Банк" скерувало Блищак Н.Б. вимогу вих. №44/16 (т. 1 а.с. 33-34) про усунення порушення кредитних зобов`язань та про попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання даної вимоги. Підставою для вимоги слугувало невиконання позичальником своїх зобов`язань, що випливають з умов рамкової угоди № FW302.905 від 03.03.2014 та договору про надання траншу №302.44258/FW302.905 від 03.03.2014, виконання яких забезпечено договором іпотеки №296091-ІД1 від 03.03.2014.

Відповідно до зазначеної вимоги та на підставі статті 35 Закону України "Про іпотеку" АТ "ПроКредит Банк" вимагав у ОСОБА_1 повністю погасити заборгованість за умовами рамкової угоди та договору про надання траншу в загальному розмірі 4 798 180,72 грн., а у випадку якщо вказана заборгованість не буде погашена, банк повідомив ОСОБА_1 про те, що він буде змушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 56778513 від 06.04.2016) (т. 1 а.с. 35-38) за АТ "ПроКредит Банк" (новий власник) зареєстровано право власності на предмет іпотеки нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . (Реєстраційну дію вчинив приватний нотаріус Юрченко Василь Васильович, підстава виникнення права власності: договір іпотеки №296091-ІД1, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014, видавник: ПН Львівського міського нотаріального округу Магировська О.В.).

Відповідно до звіту про оцінку майна №ПКБ-38-16 від 31.03.2016 (т. 1 а.с. 103-139), який складено ТОВ «Українська оціночна компанія» на замовлення АТ "ПроКредит Банк", предмет іпотеки оцінено на суму 3 099 500,00 грн.

У зв`язку з невиконанням позивачем умов кредитного договору, акціонерне товариство "ПроКредит Банк" звернулося до приватного нотаріуса із заявою про державну реєстрацію за собою як іпотекодержателем права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону № 898-IV.

25.03.2016 року приватним нотаріусом Юрченком В.В. прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер 28932870.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 56778513 від 06.04.2016), приватним нотаріусом як державним реєстратором 25.03.2016 здійснено державну реєстрацію права власності на зазначене іпотечне майно за ПАТ "ПроКредит Банк" (запис про право власності № 13867229).

Підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки № 296091-ІД1, серія та номер: 885, виданий 03.03.2014, а внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, приватний нотаріус Юрченко В.В. від 25.03.2016.

Зокрема, частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013, ВВР, 2014, № 20-21, ст.708) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013, ВВР, 2014, № 20-21, ст.708) встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013, ВВР, 2014, № 20-21, ст.708) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції Закону № 402-VII від 04.07.2013, ВВР, 2014, № 20-21, ст.708) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Аналогічні положення містяться в підпункті 7.1.1. пункту 7.1. договору іпотеки, відповідно до якого сторони домовились, що іпотекодержатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний вибір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Право власності переходить до іпотекодержателя на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким є дане застереження, з моменту виконання іпотекодержателем усіх, передбачених законодавством дій, необхідних для звернення стягнення у такий спосіб, без необхідності вчинення іпотекодавцем будь-яких додаткових дій чи документів.

Іпотекодержатель вправі самостійно визначити суб`єкта оціночної діяльності та укласти з ним відповідний договір для встановлення вартості предмета іпотеки, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя.

Іпотекодержатель протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги іпотекодавця зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за умови, що право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки буде зареєстроване в установленому законом порядку. Якщо іпотекодержатель має намір реалізувати предмет іпотеки, то вказаний строк обчислюється з моменту отримання іпотеко держателем повної суми коштів від реалізації предмета іпотеки.

Таким чином сторони добровільно погодили в договорі іпотеки порядок визначення ціни придбання іпотекодержателем у власність предмета іпотеки, який є дійсним.

При цьому, позивач як іпотекодавець не позбавлений був права у випадку незгоди, оспорити оцінку майна при розгляді його вимог щодо відшкодування різниці між вартістю майна та розміром забезпечених іпотекою вимог.

Апеляційним судом встановлено, що позивач скаростався своїм правом на оспорення оцінки майна при розгляді його вимог щодо відшкодування різниці між вартістю майна та розміром забезпечених іпотекою вимог та рішенням Господарського суду міста Києва за позовом ФОП Блищака Н.Б. до ПАТ "ПроКредитБанк" відмовлено в задоволенні вимог про стягнення коштів у сумі 3114568,15 грн., як перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя за недоведеністю.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин ( пункт 3 частини першої статті 237 ГПК України). У мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, зміст спірних правовідносин, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункт 6 частини четвертої статті 238 ГПК України).

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно з статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Предметом спору є об`єкт спірних взаємовідносин, щодо яких виник спір між позивачем та відповідачем, певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення. В даному випадку предметом спору є позов ОСОБА_1 до АТ "ПроКредитБанк" про відшкодування збитків в сумі 3114568,15 грн. (ст.22 ЦК України), спричинених відповідачем, який порушив процедуру набуття права власності нерухомого майна в позасудовому порядку, в тому числі без проведення оцінки вартості майна на момент набуття оформив право власності на предмет іпотеки.

Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такими обставинами є певні юридичні факти, які тягнуть за собою певні юридичні наслідки.

Отже, підставу позову складають дві складові: юридична та фактична. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову дозволяє визначити межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. В даному випадку правовою підставою позову позивач зазначє ст. 22 ЦК України.

У позовній заяві як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на те, що надіслана банком письмова вимога про усунення порушення не містить відомостей щодо вартості предмета іпотеки. На обставину ненадання банком державному реєстратору звіту про оцінку вартості предмета іпотеки позивач у позовній заяві не посилався.

Підставою відшкодування шкоди є склад цивільного правопорушення.

За змістом ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка (або порушення зобов`язання); шкідливий результат такої поведінки (шкода); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (ст. 614 та 1166 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Тобто, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини особи, яка допустила порушення зобов`язання. Отже, відповідач зобов`язаний довести, що від діяв правомірно, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Крім застосування принципу вини, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності шкоди. При цьому, доведенню підлягає те, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки Протиправною поведінкою є різновид правової поведінки, що характеризується як соціальне відхилення від норми, зловживання правом та правопорушенням. Протиправною поведінка вважається тоді, коли суб`єкт права свідомо порушує норму права.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

З аналізу вищевказаних норм законодавства, вбачається, що об`єктивною стороною правопорушення є наявність збитків в майновій сфері кредитора, протиправна поведінка, яка втілилась в невиконанні або неналежному виконанні боржником зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. Відсутність хоч би одного з вищевказаних елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним зобов`язань, оскільки в даному випадку його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

При цьому, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Судом при з`ясуванні складу цивільного правопорушення встановлено, що позивачем не доведено наявності збитків, як обов`язкогового елементу настання цивільної відповідальності, а також протиправності поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки з заподіяними збитками.

Посилання позивача на те, що вартість предмету іпотеки в 2016 році становила 8118372,00 грн., не підтверджується доказами по справі, адже у висновку експерта, складеному в 2021 року ( т. 2 а.с 210-215), прямо вказано про те, що ретроспективно оцінити вартість майна через п`ять років від дати звернення стягнення на майно вже практично неможливо. Відсутні інші докази, які б підтверджували позицію позивача щодо цієї вартості предмета іпотеки на час оформлення права власності за відповідачем.

Місцевий господарський суд взяв до уваги висновок експерта за результатами оціночно-будівельної експертизи. Апеляційний суд не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, оскільки відповідно до висновку експерта від 26.02.2021 №4383 наданого за результатами судової оціночно-будівельної експертизи у цій справі, ринкова вартість нежитлового приміщення станом на 25.03.2016 могла становити 8 118 372,00 грн.

При цьому у висновку зазначено, що складність ретроспективного дослідження полягає в тому, що зробити повний моніторинг ринку на минулу дату вже практично неможливо.

Таким чином, позивачем не доведено заподіяння банком збитків завданих внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач не виконав кредитні зобов`язання перед банком, у зв`язку з чим банк в березні 2016 року звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження(прирівнюється до договору) про задоволення вимог іпотекодержателя.

Апеляційний суд зазначає, що звернення банком стягнення на предмет іпотеки та визначення його вартості не може розглядатися як винні дії, з огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки є наслідком невиконання договірних зобов`язань позивача перед банком, звернення стягнення на предмет іпотеки не було оскаржено позивачем, визначення банком вартості предмета іпотеки в розмірі 3099500,00 грн вже було предметом розгляду судової справи № 910/15177/18, де рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «ПроКредит Банк» про стягнення коштів відмовлено повністю.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позивач не довів наявність складу цивільного правопорушення, передбаченого статтею 22 ЦК України.

З огляду на викладене, висновки місцевого господарського суду про наявність складу цивільного правопорушення є передчасними.

Апеляційний господарський суд зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює кондикцiйнi зобов`язання. Кондикцiйнi зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншоп (потерпілого);

2) набуття чи збереження майндсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 в справі № 922/3412/17, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Таким чином, лише за відсутності підстав, передбачених законом, іншими правовими актами чи правочином, застосуванню підлягають норми Глави 83 ЦК України.

Для визначення вiдповідних зобов`язань між сторонами договiрними, необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання вiдповiдного договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 20.12.2018 року у справі № 920/169/18, яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

В цій справі право власності на предмет іпотеки (що є еквівалентом грошових коштів, які заявленi до стягнення позивачем) було набуто банком безпосередньо на підставі договору іпотеки та положень ст.37 Закону України «Про іпотеку», що виключає можливість застосування Глави 83 ЦК України до спірних правовідносин. Збитки заявлені позивачем до стягнення обгрунтовані порушенням договірних зобов`язань відповідачем у вигляді відсутності ціни предмету іпотеки у вимозі банку, що направлялася відповідачем як кредитором -позивачу як боржникові.

Наведене в сукупності виключає застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, що помилково застосовано місцевим господарським судом.

З урахуванням вищезазначеного апеляційний господарський суд зазначає, що місцевий господарський суд в порушення вищезазначених положень законодавства, що регулює спірні правовідносини, необґрунтовано та безпідставно задовольнив позов у застосувавши до спірних відносин ст.1212 ЦК України, яка до відносин, що випливають з договору виключає застосуванню .

Щодо додаткового рішення.

За змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та абзацу 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019 у справі № 240/6150/18, у постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 923/631/15, від 23.01.2020 у справі № 927/229/19 та інших, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. При цьому у разі скасування основного рішення у справі ухвалене судами додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції рішення Господарського Львівської області від 30.06.2022 у справі № 914/127/20 скасовано, а в позові відмовлено, то відповідно додаткове рішення Господарського Львівської області від 14.07.2022 про розподіл судових витрат, як невід`ємна частина оскаржуваного відповідачем (ухваленого по суті спору) рішення місцевого господарського суду, що нерозривно пов`язане з результатом вирішення спору по суті, також підлягає скасуванню, та відповідно і відмові заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Згідно з ст. 277 ГПК України підставами скасування рішення суду першої інстанції, є , в тому числі неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування судового рішення та прийняття нового про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно і задоволення апеляційної скарги акціонерного товариства "ПроКредит Банк".

Апеляційний суд доходить до висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, та вважає, що доводи апеляційної скарги відповідають встановленим обставинам по справі, а тому апеляційна скарга акціонерного товариства "ПроКредит Банк" підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду та додаткове рішення скасуванню, з прийняттям в цій частині нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд задоволив апеляційну скаргу відповідача, скасував рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та прийняв нове рішення про відмову в задоволенні позову, то апеляційний суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача судового збору на відшкодування судових витрат за подання апеляційної скарги в розмірі 74 704,31 грн.

Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу акціонерного товариства "ПроКредит Банк" б/н від 01.08.2022 задоволити.

Рішення Господарського Львівської області від 30.06.2022 у справі №914/127/20 скасувати.

Прийняти нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 107-А, ідентифікаційний код 21677333) про стягнення збитків в розмірі 3 320 191,28 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (03115, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 107-А, ідентифікаційний код 21677333) 74 704,31 грн. судового збору у відшкодування витрат за подання апеляційної скарги.

Додаткове рішення Господарського Львівської області від 14.07.2022 у справі №914/127/20 скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн. відмовити.

Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя С.М. Бойко

Судді Т.Б. Бонк

О.С. Скрипчук

Повний текст постанови складено 15.12.2022