ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022м. ХарківСправа № 922/488/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області (61004 м. Харків, вул. Маршала Конєва, 20)
до Харківської міської ради Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни, Фізичної особи ОСОБА_1 Фізичної особи ОСОБА_2 , Фізичної особи ОСОБА_3 Фізичної особи ОСОБА_4 Фізичної особи ОСОБА_5
про скасування рішення, визнання недійсним договору та витребування майна
за участю :

прокурора - Владимирець А.О.

відповідача 1 - Буряковська О.Ю. на підставі витягу;

відповідача 2 - не з`явився;

відповідача 3 - не з`явився;

відповідача 4 не з`явився;

відповідача 5 - не з`явився;

відповідача 6 - не з`явився;

відповідача 7 - Гаврильченко Ю.О. на підставі ордеру адвокат

відповідача 8 - Гаврильченко Ю.О. на підставі ордеру адвокат

ВСТАНОВИВ:

Керівник Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни, Фізичної особи ОСОБА_1 , Фізичної особи ОСОБА_2 , Фізичної особи ОСОБА_3 , Фізичної особи ОСОБА_4 , Фізичної особи ОСОБА_5 , в якій Керівник Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області просить суд:

1) визнати незаконним та скасувати п. 74 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18.;

2) визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.06.2018 №5585-В-С, укладений між територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та Фізичною особою-підприємцем Манжай А.В., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127);

3) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101 (проведену на підставі рішення державного реєстратора Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області Волги І.В. від 28.09.2018 з індексним номером 43253422), відповідно до яких нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 (право власності на які на той час було зареєстроване за ОСОБА_6 ) змінено на житлову квартиру АДРЕСА_2 ;

4) визнати незаконною та скасувати проведену рішеннями приватного нотаріуса ХМНО Д`яченка В.Є. від 21.03.2019 державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на:

- квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_3 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46061289);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46063368);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46064481);

- квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_5 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46066158);

5) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 (номер запису про право власності: 31155495), припинивши вказане право;

6) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2019 (номер запису про право власності: 34128533), припинивши вказане право;

7) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2019 (номер запису про право власності: 33589540), припинивши вказане право;

8) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2019 (номер запису про право власності: 31329860), припинивши вказане право;

9) витребувати у ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по вул. Тімірязєва, 40 у м. Харкові, які є предметом договору купівлі продажу від 13.06.2018 №5585-В-С, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127).

Судові витрати Керівник Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області просить суд покласти на відповідачів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.05.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано прокурору час на усунення недоліків позовної заяви протягом дев`яти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.06.2022 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження на 05.07.2022 року.

Хід розгляду справи викладена в попередніх ухвалах суду.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.11.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, в судовому засіданні оголошено перерву до 29.11.2022 року

Прокурор в судовому засіданні 29.11.2022 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити, посилаючись на неправомірність відчуження ХМР спірного майна шляхом приватизації, у зв`язку з чим відповідне рішення підлягає скасуванню, договір купівлі-продажу, укладений на виконання зазначеного рішення визнанню недійсним. Також прокурор вказує на неправомірність проведення реєстраційних дій щодо переведення спірного приміщення в житлове, оскільки відповідні дії були проведені без належного документального підтвердження вказаних дій, а саме за відсутності рішення виконавчого органу щодо зміни об`єкта майна, у зв`язку з чим дана державна реєстрація підлягає скасуванню. Крім того прокурор зазначає, що подальші реєстраційні дії щодо поділу спірного майна також є незаконними та спірне майно підлягає витребуванню на користь територіальної громади міста Харкова.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 29.11.2022 року проти позову заперечував, посилаючись на пропуск прокурором строку позовної давності, а також те, що визначення способу проведення приватизації належить до компетенції виключно Управління комунального майна та приватизації та в даному випадку було повністю дотримано спосіб та порядок проведення процедури приватизації нежитлових приміщень.

Представник відповідача 7 в судовому засіданні 29.11.2022 року проти позову заперечував, посилаючись на пропуск прокурором строку позовної давності, відсутність доказів представництва прокурора у даній справі, а також правомірність набуття відповідачем майна, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Представник відповідача 8 в судовому засіданні 29.11.2022 року проти позову заперечував, посилаючись на пропуск прокурором строку позовної давності, відсутність доказів представництва прокурора у даній справі, а також правомірність набуття відповідачем майна, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Представник відповідача 2 в судове засідання 29.11.2022 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення

Представник відповідача 3 в судове засідання 29.11.2022 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення ухвали-повідомлення від 15.11.2022 року на адресу відповідача, проте остання повернулась на адресу суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Представник відповідача 4 в судове засідання 29.11.2022 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення ухвали-повідомлення від 15.11.2022 року на адресу відповідача, проте остання повернулась на адресу суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Представник відповідача 5 в судове засідання 29.11.2022 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення ухвали-повідомлення від 15.11.2022 року на адресу відповідача, яка прибула до поштового відділення 19.11.2022 року.

Представник відповідача 6 в судове засідання 29.11.2022 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення ухвали-повідомлення від 15.11.2022 року на адресу відповідача, проте остання повернулась на адресу суду з відміткою пошти "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до ч. 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Інформації ж про іншу адресу відповідачів 2-6 у суду немає.

Згідно з п. п. 3, 4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (надалі - Правила), і які регулюють відносини між ними.

Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. п. 11, 17 Правил).

Пунктом 99 Правил визначено, що рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Рекомендовані поштові відправлення з позначкою Судова повістка, адресовані юридичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються представнику юридичної особи, уповноваженому на одержання пошти, під розпис. У разі відсутності адресата за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (п. 992 Правил).

Відповідно до п. п. 116, 117 Правил у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Системний аналіз ст. ст. 120, 242 ГПК України, п. п. 11, 17, 99, 116, 117 Правил свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (аналогічна позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17 та від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі № 902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи вищевикладене та факт направлення судом ухвал на офіційну адресу відповідачів 2-6 у справі та повернення вказаної ухвали із відміткою поштового відділення адресат відсутній за вказаною адресою, суд доходить висновку про належне повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово прокурора та відповідачів 1, 7, 8, з`ясувавши обставини справи та дослідивши подані суду докази, перевіривши відповідність доводів сторін фактичним обставинам справи, судом встановлено наступне.

В ході проведення СВ Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області досудового розслідування, а Харківською місцевою прокуратурою №2 - процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000002 від 04.01.2017 за ч. 3 ст365-2 КК України за фактами службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна службовими особами Харківської міської ради, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 (справа №639/687/19) в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, у тому числі щодо приватизації нежитлових приміщень 1-го поверху №27-:-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ.«А-4», за адресою: м. Харків, вул. Тімірязєва, 40.

Під час вивчення вказаної справи прокуратурою встановлено, що на підставі договору оренди №5101 від 24.01.2018, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (відповідач 2) та ФО-П Манжай А.В. (відповідач 3), у останньої в оренді перебували нежитлові приміщення 1-го поверху №27-:-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловомму будинку літ.«А-4», за адресою: м. Харків, вул. Тімірязєва, 40.

Відповідно до п.3.1 договору, вартість об`єкту оренди складала 168 400 грн. без ПДВ.

Згідно п.5.2 договору орендар має право здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди Орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури Харківської міської ради до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого згідно з діючим законодавством.

Згідно з п.5.3. договору орендар має право за письмовою згодою Орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою Орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта у власність.

Пунктом 5.6 договору передбачено право орендаря, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, на переважне право перед іншими особами на його викуп.

Відповідно до п. 10.1 вказаного договору, строк його дії з 24.01.2018 року по 24.12.2020 року.

01.02.2018 року ФОП Манжай А.В. звернулась до Управління комунального майна з листом № 1566, у якому просить дозволити приватизацію орендованих приміщень.

При цьому, як вказує прокурор, до вказаного листа не було долучено жодних документів, які б надавали право на таку приватизацію.

У подальшому, Харківською міською радою прийнято відповідне рішення, яким дозволено приватизувати вказаний об`єкт нерухомого майна шляхом викупу ( п. 74 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18).

На виконання вказаного рішення до Управління комунального майна ФОП Манжай А.В. подано заяву про приватизацію від 22.02.2018 року № 3573.

Відповідно до звіту про оцінку нежитлових приміщень в житловому будинку літ. "А-4" по вул. Тімірязєва, 40 у м. Харків, складеного 05.03.2018 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП Остащенко К.Ю. та затвердженого 05.03.2018 року начальником Управління комунального майна та приватизації, ринкова вартість зазначених приміщень станом на 28.02.2018 року склала 153100,00 грн.

У згаданому звіті зазначено про те, що будь-які відомості про те, що проводились ремонтні роботи у вказаних нежитлових приміщеннях, в тому числі невід`ємні поліпшення, відсутні.

У подальшому, 13.06.2018 між ФОП Манжай А.В. та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради укладено договір купівлі-продажу № 5585-В-С, відповідно до якого відповідач 3 приватизував вказані нежитлові приміщення шляхом викупу за 153100,00 грн. без ПДВ (разом з ПДВ 183720 грн).

На підставі вищезазначеного договору та акту прийому-передачі нерухомого майна від 15.06.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. 21.09.2018 року проведено державну реєстрацію права власності на спірні нежитлові приміщення за ФОП Манжай А.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, номер запису про право власності 28100120).

При цьому, у договорі купівлі-продажу зазначено, що його укладено на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр., затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 691/17 від 21.06.2017 та на підставі рішення 9 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 412/16 від 26.10.2016 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова».

У даному випадку, прокурор вказує на те, що ФОП Манжай А.В. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна в оренді по день подачі заяви до міської ради для викупу, не здійснено, що підтверджується тим, що у звіті про оцінку майна, договорі оренди, договорі купівлі-продажу, заяві відповідача 3 з проханням надати дозвіл на приватизацію, а також в усій приватизаційній справі будь-які відомості про такі поліпшення відсутні.

В подальшому, 28.09.2018 року державним реєстратором Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області було проведено реєстрацію змін вказаного об`єкта нерухомого майна, а саме, нежитлові приміщення 1-го поверху №27-:-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ.«А-4» по вул. Тімірязєва, 40 у м. Харкові змінено на житлову квартиру АДРЕСА_6 .

При цьому, в реєстраційній справі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься технічний паспорт на житлову квартиру АДРЕСА_6 , виготовлений ТОВ «АРХІТЕКТУРНО- ПРОЕКТНЕ БЮРО «АТРІУМ» за станом на 26.09.2018, а також довідка вказаного товариства від 26.09.2018 за №00609, за змістом якої, під час обстеження та проведення технічної інвентаризації відповідного об`єкта нерухомого майна встановлено, що житлова квартира №53-А, загальною площею 75,7 кв.м., начебто раніше була помилково заінвентаризована як нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловій будівлі літ.«А-4» по вул. Тімірязсва, 40 у м. Харкові.

В той час, як у день проведення державної реєстрації вищевказаних змін (28.09.2018), державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна з вказаним реєстраційним номером о 17:31:06 проведено за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. (реєстровий №2219).

При цьому, п. 1 згаданого договору, з урахуванням проведеної в цей же день державної реєстрації змін, відповідний об`єкт нерухомого майна визначено як квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м.

За змістом п.3 вказаного договору ринкова вартість відчужуваного майна згідно звіту про оцінку майна, виданого СОД ФО-П Стеклянським В.О. 28.09.2018, становить 644 261,03 грн., за домовленістю сторін продаж вчинено за 644 262 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна з вищевказаним реєстраційним номером 18.03.2019 погашено у зв`язку з поділом об`єкта нерухомого майна на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна.

Так, згідно висновку ФО-П Остащенко К.Ю. від 06.03.2019 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси є наступними: однокімнатна квартира №53-А, загальною площею 16,4 кв.м., житловою площею 8,4 кв.м.; однокімнатна квартира №53-Б, загальною площею 20,5 кв.м., житловою площею 11,9 кв.м.; однокімнатна квартира №53-В, загальною площею 18,8 кв.м., житловою площею 8,2 кв.м.; однокімнатна квартира №53-Г, загальною площею 15,6 кв.м., житловою площею 7,6 кв.м.

Рішенням приватного нотаріуса ХМНО Д`яченка В.Є. від 21.03.2019 №46067056 закрито розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу з реєстраційним номером 101.

Водночас, рішеннями приватного нотаріуса ХМНО Д`яченка В.Є. від 21.03.2019, на підставі технічних паспортів, виготовлених ФО-П Остащенком К.Ю. за станом на 05.03.2019, а також висновку від 06.03.2019 про технічну можливість поділу об`єкта нерухомого майна, проведено за ОСОБА_1 державну реєстрацію права власності на наступні об`єкти нерухомого майна, утворені, як зазначено в Державному реєстрі прав, у результаті поділу об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101:

1) квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером: 46061289);

2) квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером: 46063368);

3) квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_7 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером: 46064481);

4) квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_5 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером: 46066158).

У подальшому між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу від 12.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. (реєстровий №919), предметом якого є квартира АДРЕСА_6 .

На підставі вказаного договору нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. у цей же день проведено державну реєстрацію права власності на житлове приміщення за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. номер запису про право власності: 31155495).

Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладено договір міни частки квартири на квартиру від 01.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. (реєстровий №770), предметом якого є квартира АДРЕСА_6 .

У подальшому (13.11.2019) державну реєстрацію права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна проведено за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Аверіною М.Е. (реєстровий №325), (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 34128533).

Крім цього, між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу від 03.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. (реєстровий №814), предметом якого є квартира АДРЕСА_6 .

На підставі вказаного договору нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. 07.10.2019 проведено державну реєстрацію права власності на житлове приміщення за ОСОБА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 33589540).

Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири від 24.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. (реєстровий №1614), предметом якого є квартира АДРЕСА_6 .

На підставі вказаного договору нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. у цей же день проведено державну реєстрацію права власності на житлове приміщення за ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. номер запису про право власності: 31329860).

Враховуючи вищенаведене, прокурор вказує, що Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації майна, а саме нежитлових приміщень 1-го поверху №27-:-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ.«А-4», за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом викупу орендарем, у зв`язку з чим відповідне рішення міської ради є незаконним, таким, що суперечить положенням законодавства, та підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу, укладений на його підставі визнанню недійсним.

Також прокурор вважає подальші реєстраційні дії щодо поділу та відчуження майна третім особам незаконними та такими, що підлягають скасуванню, а майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 , які є предметом договору купівлі продажу від 13.06.2018 №5585-В-С витребуванню на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради.

Наведені обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом.

Відповідач 1 проти позову заперечує, посилаючись на те, що спірне рішення ХМР прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, вказує, що договором оренди майна, а також нормами чинного законодавства передбачено першочергове придбання майна у власність на поза конкурентних засадах орендарем. Також відповідач 1 зазначає про те, що прокурором не доведено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу майна та відповідно підстав для повернення зазначеного майна.

Відповідач 2 проти позову заперечує, посилаючись на те, що спосіб приватизації комунального майна належить саме Управлінню та останнє дотрималось способу, порядку та процедури проведення відчуження об`єктів нерухомого майна. Крім того відповідач 2 вказує на те, що прокурором не доведено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу. Крім того відповідачем заявлено про пропуск прокурором строку позовної давності.

Відповідачі 7 та 8 проти позову заперечують, посилаючись на недоведеність прокурором підстав для звернення до суду з даним позовом, а також пропущення останнім строку позовної давності для звернення до суду. Також відповідачі вказують на те, що вони є добросовісними набувачами спірного майна та позбавлення останніх права власності на придбане майно буде порушувати їх права на вільне володіння та розпорядження належним на праві власності майном.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд керується наступним.

Щодо представництва інтересів держави прокурором у даній справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України Про прокуратуру визначено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

За приписами ч.3 ст.53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Таким чином, суд зазначає, що в розумінні ч.3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру недотримання під час проведення приватизації вимог чинного законодавства, принципів відкритості, максимальної ефективності та економії, унеможливлює раціональне та ефективне використання комунального майна громади, що в свою чергу порушує матеріальні інтереси держави, а також безпосередньо порушує права та інтереси мешканців територіальної громади, забезпечення яких є головним обов`язком держави, відповідно до ст.3 Конституції України.

Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

Згідно із ст.327 Цивільного кодексу України та ч.5 ст.16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст.7 Конституції України, гарантує місцеве самоврядування.

З урахуванням того, що Харківська міська рада представляє інтереси громади міста Харкова, однак у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, прокурор самостійно подає вказаний позов.

З огляду на викладене, звернення прокурора з позовом до суду, спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства під час відчуження об`єктів нерухомості з комунальної власності, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для здійснення такого представництва в суді відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру".

За таких обставин заперечення відповідачів щодо не підтвердження прокурором підстав представництва інтересів держави у даній справі є безпідставними.

Також суд зауважує, що згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб.

Спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб.

Дослідивши характер спірних відносин дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Суд вважає за доцільне зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй Постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 922/815/21 зазначив: "5.8. Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстав порушення Прокурором правил об`єднання позовних вимог та водночас погоджується з доводами скаржника про ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 903/456/18, від 12.05.2020 у справі № 925/308/18 та у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 922/1359/19, з огляду на таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктами 1, 2 і 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Статтею 30 Закону України "Про приватизацію державного майна" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що спори щодо приватизації державного майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Аналогічну вимогу про вирішення спору судом господарської юрисдикції передбачено також чинною на момент звернення з позовом редакцією статті 30 Закону України від 18.01.2018 "Про приватизацію державного і комунального майна", який набрав чинності з 07.03.2018.

Таким чином, за загальним правилом спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб.

Відтак з урахуванням характеру спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Вказане повністю узгоджується зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, яка завданням господарського судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів не тільки юридичних осіб і держави, але й фізичних осіб.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 903/456/18.".

Отже враховуючи вищезазначене, суд зазначає, що з урахуванням характеру спірних відносин дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до фізичної особи, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Оскільки предметом спору є питання приватизації нерухомого майна, яке є комунальною власністю територіальної громади м. Харкова тому застосуванню підлягають норми Законів України "Про місцеве самоврядування", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", в редакції, чинній на момент виникнення та існування спірних правовідносин, а також Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 21.06.2017 № 691/17.

Оспорюване рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 №1008/18 прийнято на підставі Законів України Про приватизацію державного майна, Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), "Про місцеве самоврядування в Україні" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 роки, затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 691/17 від 21.06.2017.

При цьому у договорі купівлі-продажу зазначено, що його укладено на підставі Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2017-2022 рр., затвердженої рішенням 13 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 691/17 від 21.06.2017 та на підставі рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання № 1008/18 від 21.02.2018 «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова».

Згідно з п. 1.1. Програми, її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про приватизацію державного майна», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності. Відповідно до п.п. 1.2., 2.2. Програми, у ній визначено мету, пріоритети та умови приватизації комунального майна територіальної громади міста на 2017-2022 рр., а також її принципи. Метою приватизації є підвищення ефективності використання майна, створення конкурентного середовища, залучення інвестицій з метою забезпечення соціально-економічного розвитку міста, а також забезпечення надходженні коштів від приватизації до міського бюджету. До пріоритетів проведення приватизації у 2017-2022 рр. належать досягнення максимальної ефективності приватизації об`єктів, що підлягають приватизації відповідно до Програми. До основних принципів індивідуальної приватизації відноситься досягнення максимального економічного ефекту від продажу об`єкта приватизації; вибір способу приватизації об`єкта.

Згідно з п.п. 3.3., 3.4. Програми, приватизація об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою. Викуп застосовується щодо об`єктів комунальної власності, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими та нормативними актами, а також щодо тих, які не продано на аукціоні, за конкурсом.

Відповідно до ч.2 ст.5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна" об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.

Частиною 2 ст.16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Судом встановлено, що приміщення 1-го поверху №27-:-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ.«А-4», за адресою: м. Харків, вул. Тімірязєва, 40, які перший відповідач рішенням від 21.02.2018 №1008/18 вирішив відчужити шляхом викупу ФОП Манжай А.В., про що зазначено у п.74 додатку до цього рішення, є окремим індивідуально визначеним майном, тобто відноситься до групи А об`єктів приватизації, та перебуває у комунальній власності міста Харкова.

Відповідно до ст.3 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) (у редакції, чинній на час прийняття Харківською міською радою оспорюваного рішення) приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.

З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до ст.8 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення), що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації, зокрема, шляхом викупу з урахуванням результатів оцінки об`єкта, публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, а також вчиненні інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.

У ч.1, 3 ст.11 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) вказано, що викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

За приписами п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України та на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (далі - Порядок № 439).

Згідно з п.8.1 Порядку № 439 викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до п.3.3 розділу III та п.7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.

Відповідно до п.8.2 Порядку № 439 ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.

Оцінка майна, яке підлягає приватизації, провадиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 № 1891 (далі - Методика № 1891).

Відповідно до п.69 Методики (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення), вимоги цього розділу поширюються на випадки проведення оцінки об`єктів у матеріальній формі з метою їх приватизації (окреме індивідуально визначене майно, об`єкти незавершеного будівництва, включаючи законсервовані об`єкти, об`єкти соціально-культурного призначення) як об`єктів малої приватизації, застави та інші способи відчуження відповідно до законодавства.

Згідно з п.70 Методики № 1891, для визначення вартості об`єктів нерухомості, що приватизуються відповідно до Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), у тому числі разом із земельними ділянками, на яких розташовані такі об`єкти, застосовується незалежна оцінка, яка проводиться відповідно до національних стандартів оцінки з урахуванням вимог цієї Методики та Методики оцінки земельних ділянок.

Вибір виду вартості об`єктів малої приватизації регулюється вимогами національних стандартів оцінки з урахуванням особливостей, визначених цією Методикою. При цьому враховуються способи їх продажу, строк корисного використання таких об`єктів, належність їх до спеціалізованого або неспеціалізованого майна. У разі викупу об`єктів малої приватизації може визначатися їх ринкова вартість або спеціальна вартість залежно від наявності передумов їх застосування, визначених Національним стандартом № 1 (п.71 Методики № 1891).

Згідно з абз.6 п.73 Методики № 1891 порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).

Наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377 затверджено Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації (далі - Порядок № 377).

Відповідно до п.1.1. Порядку, цей Порядок установлює вимоги до проведення незалежної оцінки орендованого нерухомого майна (крім земельних ділянок), що містить невід`ємні поліпшення (далі - орендоване нерухоме майно), під час приватизації способами, визначеними законодавством, а також процедур ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Порядок застосовується для оцінки орендованого нерухомого майна, що перебуває у державній, комунальній власності або належить Автономній Республіці Крим, щодо якого прийнято рішення про приватизацію та компенсацію орендарю вартості невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря. Невід`ємними поліпшеннями орендованого майна є здійснені орендарем за час оренди заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості.

За умовами п.2.1. Порядку, ідентифікацією поліпшень орендованого нерухомого майна є встановлення суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання факту відповідності підтверджувальних документів, наданих орендарем, про здійснені ним заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого нерухомого майна та (або) його споживчих якостей (далі - поліпшення), наявним поліпшенням, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди і які здійснені за рахунок коштів орендаря та за згодою орендодавця. Ідентифікуються поліпшення, що здійснені протягом строку дії договору оренди та наявні на дату оцінки.

Відповідно до п.2.2 Порядку, підтверджувальні документи про здійснені орендарем поліпшення, що подаються ним до відповідного органу приватизації, включають:

договір оренди, укладений з дотриманням вимог законодавства; письмову згоду орендодавця на здійснення орендарем поліпшень орендованого нерухомого майна за його кошти;

погоджену орендодавцем проектно-кошторисну документацію на проведення поліпшень, підписані замовником і підрядником акти виконаних будівельних робіт, копії документів, що підтверджують проведені орендарем розрахунки за виконані поліпшення орендованого нерухомого майна, у тому числі придбані матеріали, конструкції тощо;

аудиторський висновок щодо підтвердження фінансування здійснених поліпшень орендованого нерухомого майна за рахунок коштів орендаря. Аудиторський висновок має містити розшифровку періодів освоєння, напрямів та джерел фінансування поліпшень, у тому числі за рахунок коштів орендаря, з посиланням на підтверджувальні документи;

довідку, видану орендарем та завірену аудитором, про суму витрат, понесених орендарем у зв`язку із здійсненням поліпшень, яка віднесена орендарем на збільшення вартості його необоротних активів, у розмірі, який перевищує встановлену законодавством з питань оподаткування частку витрат для включення їх до валових витрат. При визначенні суми зазначених витрат ураховується невідшкодована орендодавцю вартість придатних для подальшого використання будівельних матеріалів, виробів, конструкцій, устаткування, отриманих орендарем під час здійснення поліпшень;

інші документи, необхідні для виконання положень цього Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи третій відповідач до органу приватизації, документи, передбачені п.2.2. Порядку оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час оренди, під час приватизації, не подавав, що в свою чергу свідчить про те, що ФОП Манжай А.В. жодних поліпшень орендованого майна за період перебування об`єкту нерухомого майна у нього в оренді, а саме з 24.01.2018 по 01.02.2018, тобто по день подачі ним заяви до Харківської міської ради для викупу, не здійснив.

Дослідивши Звіт про оцінку майна, наданий суб`єктом оціночної діяльності ФОП Остащенко К.Ю. про вартість спірних нежитлових приміщень, судом вбачається відсутність будь-яких відомостей про те, що третім відповідачем проводились ремонтні роботи у спірному нежитловому приміщенні , у т. ч. було здійснено їх невід`ємні поліпшення.

Не містять таких відомостей також і договір оренди № 5101 від 24.21.2018 та договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5585-В-С, від 13.06.2018.

Даний факт першим, другим та третім відповідачами не спростований, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Таким чином, враховуючи те, що жодних поліпшень орендованих третім відповідачем нежитлових приміщень, останнім не проводилось, суд дійшов висновку, що Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування не мала право самостійно обирати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень.

Щодо посилань першого та другого відповідачів на те, що приватизація об`єктів малої приватизації шляхом викупу може здійснюватись, якщо право на викуп орендованого державного чи комунального майна передбачено договором оренди, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, у ч.1, 3 ст.11 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) вказано, що викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.

За приписами п.1 ч.1 ст.18-2 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію) приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України та на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (далі - Порядок № 439).

Таким чином вищезазначеними нормами законодавства чітко передбачено продаж об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні чи за наявності здійснених орендарем поліпшень орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.

Отже посилання відповідачів на відсутність необхідності здійснення поліпшень є безпідставними.

Суд також не приймає посилання відповідачів на рішення Конституційного Суду України № 31-рп/2009 від 10.12.2009 "У справі за конституційним зверненням приватного підприємства ''Автосервіс" щодо офіційного тлумачення положень статей 177, 760, ч.2 ст.777 Цивільного кодексу України (справа про переважне право наймача на придбання військового майна)" оскільки висновок, здійснений Конституційним Судом України стосується спірних правовідносин у справі № 31-рп/2009, які не є аналогічними з правовідносинами, що виникли між учасниками судового процесу у справі № 922/2257/21.

Відповідно до приписів ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 5 ст.60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Харківська міська рада.

При цьому ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного об`єкта нерухомості, делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади.

За приписами ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Як зазначено у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява № 4909/04, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Враховуючи викладене, а також те, що першим відповідачем, в супереч вимог ч.1 ст.18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" в редакції, що діяла на момент виникнення та існування спірних правовідносин, було обрано спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених вище законодавчих обмежень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора в частині визнання незаконним та скасування пункту 74 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.06.2018 №5585-В-С, укладеного між територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та Фізичною особою-підприємцем Манжай А.В., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127), суд керується наступним.

Предметом договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5585-В-С від 13.06.2018 є нерухоме майно комунальної форми власності щодо якого, як встановлено судом, обрано незаконний спосіб приватизації, що суперечить інтересам держави та територіальної громади.

Згідно з вимогами ч.1 та ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Щодо заперечень відповідачів стосовно відсутності правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним, суд зазначає наступне.

При вирішенні спору щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладеним на підставі рішення сесії Харківської міської ради, має надаватись юридична оцінка необхідності позбавлення покупця права мирного володіння приватизованим майном, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини про неможливість витребування у добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави внаслідок порушень, допущених уповноваженими посадовими особами, які здійснюють функцію управління державним майном (спори щодо порушення ч. 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Проте, при цьому суд зазначає, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника, адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування положень статті 1 Першого протоколу Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна, що суд повинен достеменно дослідити та встановити.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно з положеннями статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.10.2019 у справі № 905/2236/18, яка обґрунтована тим, що пунктами 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 Стретч проти Сполученого Королівства визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського суду в зазначеній справі наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Крім того, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Передача права власності на майно, у тому числі в результаті приватизації, передбачає наявність волевиявлення як у продавця, так і у покупця такого майна. Отже, покупець, звертаючись до органів місцевого самоврядування про приватизацію орендованого нежитлового приміщення та достовірно знаючи, що поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, ним здійснені не були та жодні дії, які б свідчили про намір здійснити такі поліпшення, ним не вчинялись, усвідомлював що його звернення є протиправним оскільки суперечить пункту 1 частини 1 статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Крім того, суд зазначає, що продаж майна на неконкурентних засадах порушує такі основоположні принципи приватизації, як рівність прав участі громадян України у процесі приватизації, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, забезпечення конкретності продажу, передбачених статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Порушення Харківською міською радою умов та порядку приватизації призвели не тільки до можливих економічних збитків (недотримання територіальною громадою коштів від відкритого продажу майна конкурентним способом), а позбавили інших зацікавлених фізичних та юридичних осіб можливості придбати комунальне майно на відкритому конкурсі, створили для них і орендаря несправедливі умови конкуренції на ринку продажу комунального майна. При цьому орендар, відповідно, отримав непередбачені законом привілеї викупити майно неконкурентним способом.

Харківська міська рада, розпорядившись таким чином майном, діяла всупереч суспільним інтересам, поставивши в нерівні умови орендаря, який лише декілька місяців орендував комунальне майно і не здійснив його невід`ємних поліпшень, і інших потенційних покупців комунального майна, фактично протиправно позбавивши останніх права на участь у приватизації.

Таким чином, у даній справі вбачаються обставини порушення органами місцевого самоврядування умов та порядку приватизації, а також наявність протиправної поведінки самого покупця, який за відсутності у нього законодавчо встановлених підстав для приватизації майна шляхом викупу у зв`язку з нездійсненням ним поліпшень майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, звернувся до органів місцевого самоврядування з такою заявою, що свідчить про недобросовісність дій орендаря. Отже, позбавлення такої особи майна не суперечитиме принципам, встановленим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки такі наслідки обумовлені протиправною поведінкою самого набувача майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 922/623/20 від 22.01.2021.

Враховуючи викладене та те, що пункт 74 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18, на підставі якого укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5585-В-С від 13.06.2018, визнано незаконним та скасовано, як таке, що прийнято з порушенням норм закону та суперечить інтересам держави та територіальної громади, а також недоведеність факту добросовісності спірного майна у вигляді здійснених та сплачених за рахунок власних коштів поліпшень орендованого майна, яке не можливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі, не менш 25 відсотків ринкової вартості майна, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5585-В-С від 13.06.2018 недійсним на підставі ч.1 та ст.203 та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101 (проведену на підставі рішення державного реєстратора Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області Волги І.В. від 28.09.2018 з індексним номером 43253422), суд зазначає наступне.

В даному випадку, звертаючись до суду із вимогою про визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101 (проведену на підставі рішення державного реєстратора Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області Волги І.В. від 28.09.2018 з індексним номером 43253422), прокурор вказує на те, що відповідна реєстрація підлягає скасуванню, оскільки в матеріалах реєстраційної справи відсутні належні докази щодо прийняття компетентним органом рішення про переведення нежитлового приміщення у житловий фонд.

Як зазначає прокурор, оскаржувана реєстраційна дія була проведена на підставі інформаційної довідки ТОВ "Архітектурно-проектне бюро "Атріум" від 26.08.2018 року, в той час, як стверджує останній, в матеріалах реєстраційної справи відсутні документи, що засвідчують прийняття в експлуатацію реконструйованого об`єкта зі зміненою площею, документів про переведення об`єкта з нежитлового в житловий, а також відсутність належних обґрунтувань про причину зміни нумерації об`єкта.

Як вже було зазначено, прокурор звернувся до суду із вимогою про визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

В свою чергу суд приймає до уваги, що відповідна вимога не є похідною від визнання недійсним рішення від 21.02.2018 №1008/18 та договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 5585-В-С від 13.06.2018, оскільки остання стосується зміни об`єкта нерухомості, а не державної реєстрації, проведеної на підставі договору купівлі-продажу.

Отже в даному випадку, вимога прокурора про визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101 має окремі підставі, які підлягають доведенню прокурором.

Відповідно до статті 4 ГПК право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1-3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що діючим законодавством передбачено наступні способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:

- судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;

- судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;

- судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, як вже було зазначено вище, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто, вимога про скасування державної реєстрації прав не є самостійною, а є похідною вимогою від іншої вимоги.

В даному випадку, звертаючись до суду із вимогою про скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна, прокурор посилається на те, що в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні належні докази для проведення відповідної реєстрації, а саме відповідного рішення виконавчого органу щодо надання дозволу на відповідні зміни.

Відповідно до Положення про порядок переведення жилих приміщень та жилих будинків в нежилі, затв. рішенням 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 06.07.2011р. № 336/113.7, для переведення жилих приміщень в нежилі є обов`язковим:- одержання технічного висновку про можливість переведення жилих приміщень з метою використання їх під нежилі з обґрунтуванням можливості розміщення об`єкту невиробничої сфери, виготовленого проектною організацією;- одержання передпроектних пропозицій щодо архітектурного рішення об`єкту та благоустрою прилеглої території ;- улаштування окремого входу, не пов`язаного з під`їздом жилого будинку. При відсутності технічної можливості виконання цієї вимоги переведення неможливо ( п. 3.7).

Пунктом 4.1 Положення визначено, що для переведення жилих приміщень та жилих будинків в нежилі власник житла подає заяву на ім`я Харківського міського голови, який розглядає та направляє її для подальшого розгляду до Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин.

Підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127.

За приписами п. 45 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються:1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що на державного реєстратора покладено обов`язок щодо перевірки документі, на підставі яких останнім здійснюється реєстрація.

В свою чергу на невідповідність поданих відповідачем документів та проведеної на їх підставі державної реєстрації вказує і сам прокурор.

Тобто належним способом захисту порушеного права буде позов про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав чи позов про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (в разі якщо прокурор вважає, що документи на підставі яких було проведено державну реєстрацію не відповідали вимогам Закону) із подальшим скасуванням реєстрації.

Суд зауважує, що сама по собі вимога прокурора про скасування державної реєстрації не є самостійною вимогою, а є похідною.

У постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає.

Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Отже саме по собі скасування державної реєстрації не є належним способом захисту порушеного права, оскільки відповідна дія є лише одним із юридичних фактів у юридичному складі та в даному випадку дослідженню підлягають саме дії державного реєстратора при перевірці документів, та визнання відповідних документів недійсними поданих для реєстрації змін об`єкта майна.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне, що згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Державний реєстратор у разі оскарження його рішень, дій або бездіяльності є належним відповідачем у таких спорах, оскільки відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» він є відповідальною особою за пред`явленими до нього позовними вимогами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що прокурором невірно обрано спосіб захисту в частині вимоги щодо скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101, оскільки відповідна вимога не є самостійною, а є похідною від іншої вимоги на підставі якої виникло спірне речове право, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101 (проведену на підставі рішення державного реєстратора Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області Волги І.В. від 28.09.2018 з індексним номером 43253422).

Щодо позовних вимог прокурора в частині:

- визнання незаконною та скасування проведеної рішеннями приватного нотаріуса ХМНО Д`яченка В.Є. від 21.03.2019 державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на:

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46061289);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46063368);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46064481);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46066158);

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 (номер запису про право власності: 31155495), припинивши вказане право;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 13.11.2019 (номер запису про право власності: 34128533), припинивши вказане право;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2019 (номер запису про право власності: 33589540), припинивши вказане право;

- скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, зареєстрованого на підставі договору купівлі-продажу від 24.04.2019 (номер запису про право власності: 31329860), припинивши вказане право, суд зазначає наступне.

В даному випадку вищезазначені вимоги стосуються майна, яке утворилось внаслідок проведення реєстраційної дії щодо зміни об`єкта нерухомого майна, якою зокрема було переведено нежитлові приміщення у житловий фонд.

Тобто оскаржувані прокурором реєстраційні дії є похідними від державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101.

Враховуючи вищенаведене та те, що судом було відмовлено в задоволенні позову в частині визнання незаконною та скасування державної реєстрації змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101, в той час, як подальші реєстраційні дії перебувають у прямій залежності із вказаної реєстрації змін та їх скасування є похідними вимогами, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 , які є предметом договору купівлі продажу від 13.06.2018 №5585-В-С, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127), суд зазначає наступне.

В даному випадку, прокурор, як на підставу витребування вказаного майна посилається на незаконність рішення ХМР про відчуження приміщень та недійсність договору купівлі-продажу від 13.06.2018 №5585-В-С.

Як вже було зазначено судом вище, предметом договору купівлі-продажу виступали нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 , які в даному випаду просить суд витребувати прокурор.

Проте суд вважає за необхідне звернути увагу, що в подальшому було проведено державну реєстрацію змін об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101, відповідно до яких нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 змінено на житлову квартиру АДРЕСА_2 .

Крім того після проведеної реєстрації змін було проведено ряд реєстраційних дій.

Так, як зазначено самим прокурором у позовній заяві рішеннями приватного нотаріуса ХМНО Д`яченка В.Є. від 21.03.2019 проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на:

- квартиру з реєстраційним номером АДРЕСА_3 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46061289);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46063368);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46064481);

- квартиру з реєстраційним номером 101, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (рішення про державну реєстрацію з індексним номером 46066158).

Крім того, в подальшому були зареєстровані договори-купівлі продажу стосовно вищезазначеного майна з відповідачами - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Отже, заявлений прокурором об`єкт нерухомості на даний час відсутній.

Судом також перевірено інформацію з реєстру прав на нерухоме майно стосовно об`єкта - нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 та встановлено, що на даний час вказаний об`єкт відсутній.

Таким чином, прокурором в даному випадку заявлено вимогу про витребування майна, яке на даний час не зареєстровано, як об`єкт нерухомості, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на момент розгляду справи.

Суд також зауважує, що власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом доказування у такій справі є обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18, від 12.09.2019 року у справі № 21/93б.

Тобто одним із елементів доказування прокурором у даній справі є наявність майна в натурі у володінні відповідачів.

Проте в даному випадку заявляючи вимоги про витребування майна у відповідачів, прокурором не доведено, що у них наявне відповідне майно в натурі, оскільки як вже було зазначено вище, відповідне майно, а саме нежитлове приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 було переведено у житловий фонд та у відповідності до інформації з реєстру прав на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна, який просить суд витребувати прокурор, на час розгляду справи не зареєстрований.

Враховуючи вищенаведене, та приймаючи до уваги те, що майно, яке просить витребувати прокурор, а саме нежитлове приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 було переведено у житловий фонд та у відповідності до інформації з реєстру прав на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна, на час розгляду справи не зареєстрований, суд відмовляє в задоволенні позову в частині витребування у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 нежитлового приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи першим, другим, сьомим та восьмим відповідачами заявлено про застосування строку позовної давності з посиланням на ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України. В обґрунтування поданих заяв відповідачі посилаються на те, що прокурор міг бути присутнім на засіданні Харківської міської ради, на якій приймалось оскаржуване рішення, крім того дане рішення було оприлюднено на офіційному сайті Харківської міської, а тому прокурор міг дізнатися про відповідні порушення в межах встановленого законом строку позовної давності та вважається таким, що довідався або міг би довідатись про прийняття оскаржуваного рішення та порушення прав безпосередньо в день пленарного засідання Харківської міської ради - 06.06.2016. Разом з тим прокурор звернувся до суду лише 07.02.2022, тобто з пропуском строку позовної давності.

Прокурор, заперечуючи проти застосування позовної давності, посилається на те, що перебіг даного строку почався саме 06.02.2019, тобто після вилучення ряду приватизаційних справ, в тому числі щодо приватизації спірних нежитлових приміщень, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради. Таким чином, саме 06.02.2019 прокурор здобув докази на підтвердження своєї правової позиції у спорі, а отже набув можливість звернутись з відповідним позовом до суду за захистом порушеного права.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам відповідачів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень (інформація в якому є загальнодоступною) оприлюднено ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 у справі № 639/687/19, якою клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 2 про надання тимчасового доступу до речей і документів по кримінальному провадженню № 0000002 від 04.01.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 365-2 Кримінального кодексу України задоволено, надано дозвіл на проведення тимчасового доступу до документів, які зберігаються в Управлінні комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради по об`єктам нерухомого майна, які було відчужено з комунальної власності шляхом викупу на підставі, зокрема, рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова від 26.10.2016 № 412/16.

Оскільки прокурор не є учасником спірних правовідносин, а зміст оскаржуваного рішення Харківської міської ради (а саме висновок про проведення відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу) безпосередньо не свідчить про наявність порушень прав та інтересів територіальної громади, суд вважає що лише з моменту отримання відповідних приватизаційних документів, доступ до яких прокурор отримав на підставі ухвали слідчого судді від 06.02.2019, має починатись строк позовної давності.

Заперечення відповідачів щодо можливості прокурора бути обізнаним про наявність рішення Харківської міської ради у день його прийняття органом місцевого самоврядування або з відкритих джерел мережі Інтернет наведеного висновку суду не спростовують, оскільки в даному випадку досліджується питання про обізнаність прокурора з наявністю порушень при проведенні процедури приватизації об`єкту комунального майна, про які можливо було дізнатися лише із відповідної погоджувальної документації, яка була отримана під час кримінального провадження, а не з самого рішення про його відчуження.

Також, у рішенні Європейського з прав людини у справі Богдель проти Литви Європейський суд підтримав позицію Верховного Суду Литви відносно початку перебігу строку позовної давності, а саме: якщо справа стосувалася держави, то позовна давність починається із дня, коли відповідний орган здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що при зверненні прокурора з відповідним позовом до суду в частині скасування рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18 та визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.06.2018 №5585-В-С строк позовної давності не був пропущений, а тому відсутні правові підстави для його застосування до спірних правовідносин.

Щодо застосування строку позовної давності до вимог, які заявлені до відповідачів 7 та 8, суд зазначає наступне.

В даному випадку, подані відповідачами 7,8 заяви про застосування строків позовної давності стосуються вимоги про витребування у ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради () нежитлові приміщення 1-го поверху №27-32, загальною площею 78,9 кв.м., в житловому будинку літ. "А-4" по вул. Тімірязєва, 40 у м. Харкові, які є предметом договору купівлі продажу від 13.06.2018 №5585-В-С, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Зазначена позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц.

Враховуючи те, що в даному випадку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про витребування у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 нерухомого майна, підстави для застосування до вказаної вимоги позовної давності відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи вищенаведене та те, що судом задоволено позовні вимоги частково, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів 1, 2, 3 у загальному розмірі 5236,80 грн. порівну, тобто по 1745,60 грн. у зв`язку із встановленням неправомірності дій даних осіб.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 195 ГПК України, суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Проте, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022, затвердженим Законом України №2119-IX від 15.03.2022, продовжено строк дії воєнного часу в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 затверджено Указ Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" , відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Законом України № 7300 від 25.04.2022 затверджено Указ Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" , відповідно до якого строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 годин 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до ст.26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Крім того, відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, а саме відключення електроенергії та затримку у відправленні поштової кореспонденції, з метою недопущення порушення інтересів прав сторін, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст.195 ГПК України та постановити рішення у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.46, 130, 191, 232, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити частково.

Визнати незаконним та скасувати п. 74 додатку до рішення 18 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 21.02.2018 №1008/18.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 13.06.2018 №5585-В-С, укладений між територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради, від імені якої діяло Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, та Фізичною особою-підприємцем Манжай А.В., посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тихоновою І.В. (реєстровий №127).

Стягнути з Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ) на користь Харківської обласної прокуратури ( вулиця Богдана Хмельницького, 4, Харків, Харківська область, 61000 код 02910108) 1745,60 грн. судового збору.

Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 16, ) на Харківської обласної прокуратури ( вулиця Богдана Хмельницького, 4, Харків, Харківська область, 61000 код 02910108 ) 1745,60 грн. судового збору.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Манжай Альбіни Володимирівни ( АДРЕСА_8 ) на користь Харківської обласної прокуратури ( вулиця Богдана Хмельницького, 4, Харків, Харківська область, 61000 код 02910108) 1745,60 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Інформація по справі може бути одержана зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/.

Повне рішення складено "06" грудня 2022 р.

Суддя Н.С. Добреля