ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Справа №903/28/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Маціщук А.В.

суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прилісненської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 02.06.2022 у справі №903/28/22 (суддя Якушева І.О., повний текст рішення складено 13.06.2022)

за позовом керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в особі Волинської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державне підприємство "Маневицьке лісове господарство"

до Прилісненської сільської ради

про витребування земельної ділянки

за участю:

прокурора - Безпалова А.В.,

представника позивача - не з`явився,

представника відповідача - не з`явився,

представника третьої особи - не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 02.06.2022 року у справі №903/28/22 позов керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Прилісненської сільської ради, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державного підприємства "Маневицьке лісове господарство" про витребування земельної ділянки задоволено. Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Прилісненської сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0384 площею 8,95 га. Стягнуто з Прилісненської сільської ради на користь Волинської обласної прокуратури 2270 грн. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору та повернуто Волинській обласній прокуратурі 9078 грн. судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням №2933 від 13.12.2021.

В обґрунтування рішення, посилаючись на ч.1, 2, 6, 7 ст.20, ч.4, 8 ст.122, ч.9 ст.149 Земельного кодексу України, судом першої інстанції зазначено, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб до 28.05.2021 мав право виключно Кабінет Міністрів України. Відтак, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не наділене повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб, з огляду на що накази Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-502/15-18-СГ від 20.04.2018, №9 ОТГ від 03.12.2020 прийняті всупереч вимог чинного законодавства і є незаконними, а тому відповідно спірну земельну ділянку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Прилісненській сільській раді.

Крім того, господарський суд вказав, що у даній справі незаконні накази органу державної влади, а також державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Прилісненською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, їх визнання незаконними та скасування, як окремих позовних вимог, не є належним способом захисту.

Суд першої інстанції, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладені в постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, зазначив, що якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним стаття 387 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги керівника Камінь- Каширської окружної прокуратури про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Прилісненської сільської ради земельної ділянки площею 8,95 га, кадастровий номер :02:003:0384.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Волинської області від 02.06.2022 року у справі №903/28/22, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт, зокрема, вказує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення комунальної форми власності, що підтверджується матеріалами роздержавлення земель і видачею Державного акту на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству "Галузія" Галузійської та Серхівської сільських Рад Маневицького району Волинської області. Жодного рішення щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, уповноваженим органом не приймалося.

Також скаржник вважає, що спірна земельна ділянка не могла бути передана від ДП "Поліське ЛГ" до ДП "Маневицьке ЛГ" на підставі наказу Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 28.05.2012 року "Про організацію території лісового фонду", оскільки не входила як земельна ділянка лісогосподарського призначення до землекористувань Маневицького міжгосподарського спеціалізованого лісогосподарського підприємства, правонаступником усіх прав та обов`язків якого з 26.07.2007 року є ДП "Комунальне спеціалізоване лісопідприємство "Маневичіліс" КСЛП "Волиньоблагроліс". Посилаючись на п.5 Розділу VІІІ Прикінцевих Положень Лісового кодексу України, зазначає, що оскаржувана земельна ділянка площею 8,95 га за кадастровим номером :02:003:0384 в планово-картографічні матеріали лісовпорядкування ДП "Маневицьке ЛГ" була внесена незаконно та з порушенням норм чинного законодавства.

Крім того, апелянт звертає увагу, що докази про належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення відсутні, оскільки всупереч вимогам статей 125, 126 ЗК України ДП "Маневицьке лісове господарство" не здійснило державної реєстрації права; відсутні належні та допустимі докази, що вказують на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення на землі лісогосподарського призначення; відсутнє рішення про затвердження проекту землеустрою щодо надання земель Державному підприємству "Маневицьке лісове господарство", положення пункту 5 розділу "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України не можна застосовувати в даних правовідносинах, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які б доводили, що до розроблення матеріалів лісовпорядкування 2012 року земельні ділянки були надані ДП "Маневицьке лісове господарство" згідно вимог Земельного кодексу України.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то апелянт вказує, що позовна заява не містить власноручного підпису прокурора, а також не містить відомостей про підписання документа електронним цифровим підписом із застосуванням посиленого сертифіката відкритого ключа та перевірки електронного цифрового підпису, накладеного на позовну заяву з використанням підсистеми "Елекронний суд", що є порушенням вимог ст.6, ч.8 ст.42 ГПК України та як наслідок є підставою для повернення позовної заяви зі стадії відкриття провадження у справі (ч.4 ст.174 ГПК України) або залишенням позову без розгляду після відкриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.226 ГПК України.

У відповідності до ст.263 ГПК України прокурор також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України, що вірно було застосовано господарським судом при прийнятті рішення.

Також зазначає, що підписуючи будь-який документ, в тому числі позовну заяву, що розглядається в ІС "СЕД" з використанням кваліфікованого електронного підпису, вказана система здійснює перевірку сертифікатів відкритих ключів підписанта - уповноваженої особи. При цьому, паперова копія створеного електронного документа, на якій наявний QR-code вважається підписаною та містить усі обов`язкові реквізити, а тому може бути відправлена адресату поштовим зв`язком, що спростовує доводи апелянта у вказаній частині.

Позивач, Волинська обласна державна адміністрація, також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП "Маневицьке лісове господарство", у зв`язку з чим, зміна її цільового призначення та передача у комунальну власність є незаконною, суперечить матеріалам лісовпорядкування та не відповідає ст.20 Земельного кодексу України і ст.57 Лісового кодексу України.

Волинська обласна прокуратура подала до суду письмові пояснення, відповідно до яких вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та безпідставними. Вважає, що доводи апелянта про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах земельної ділянки площею 22,7 га, наведеної на графічних зображеннях проекту роздержавлення КСП "Галузія" - є лише припущенням Прилісненської сільської ради.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзиви на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла до 27.05.2021) розпорядження земельними ділянками державної власності за межами населених пунктів, в період з 01.01.2013 по 27.05.2021 здійснювало Головне управління Держгеокадастру у Волинській області.

Наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 45 від 15.03.2018 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності" вирішено провести інвентаризацію несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі, крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій (т.1, а.с.49-50).

У відповідності до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-502/15-18-СГ від 20.04.2018 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" затверджено технічну документацію з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Прилісненської сільської ради, Маневицького району, Волинської області загальною площею 122,8524 га (т.1, а.с.51).

На підставі наказу №45 від 15.03.2018 проведено також інвентаризацію земельної ділянки площею 8,95 га, кадастровий номер :02:003:0384, яка знаходиться на території Прилісненської сільської ради за межами населених пунктів.

Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :02:003:0384, зареєстрована в земельному кадастрі 04.05.2018, цільове призначення - землі запасу та категорії земель - землі сільськогосподарського призначення (т.1, а.с.38).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 №9-ОТГ передано Прилісненській територіальній громаді, Маневицького району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2406,2313 га згідно з актом приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність (т.1, а.с.37).

Рішенням Прилісненської сільської ради №2/6 від 09.12.2020 "Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність Прилісненської сільської ради" (т.1, а.с.39-40) погоджено акт прийому-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність №9-ОТГ від 03.12.2020 (т.1, а.с.41) та прийнято у комунальну власність Прилісненської сільської ради 164 земельні ділянки, в т. ч. земельну ділянку площею 8,95 га, кадастровий номер :02:003:0384 (п. 6 додатку).

На підставі наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №45 від 15.03.2018 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності", наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №9-ОТГ від 03.12.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Прилісненської сільської ради 14.12.2020 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39725725, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку, кадастровий номер :02:003:0384, із зазначенням форми власності - комунальна, власник - Прилісненська сільська рада.

Разом з цим, згідно з інформацією ДП "Маневицьке лісове господарство" №03-26/1139-21 від 13.07.2021 в ході польових обстежень виявлено факт накладення на територію земель державного лісового фонду лісогосподарського підприємства, а саме: на Галузійське лісництво (квартал 69 виділу 62), земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0384.

Згідно з Планом лісонасаджень Галузійського лісництва державного підприємства "Маневицьке лісове господарство", який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Маневицьке лісове господарство", земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0384, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась.

Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації №232 від 31.05.2011 "Про надання лісів у постійне користування" державному підприємству "Поліське лісове господарство" надано у постійне користування для ведення лісового господарства ліси, що перебувають у державній власності, загальною площею 21006,5 га, а також надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісового фонду (т.1, а.с.74-75).

На підставі наказу Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства №61 від 28.05.2012 "Про організацію території лісового фонду" державному підприємству "Маневицьке ЛГ" спірна земельна ділянка передана від ДП "Поліське ЛГ" (т.1, а.с.102-104).

Крім того, окружна прокуратура зверталася із запитом на адресу Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" Державного агентства лісових ресурсів України, яке підтвердило приналежність земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0384, до земель державного лісового фонду. Також ВО "Укрдержліспроект" зазначило, що земельна ділянка, кадастровий номер якої :02:003:0384, знаходиться в межах Серхівського лісництва ДП "Маневицьке ЛГ".

Лісогосподарське підприємство повідомило, що для оптимальної організації території лісового фонду під час проведення робіт з безперервного лісовпорядкування земель лісового фонду у 2014 році проведено об`єднання Серхівського та Галузійського лісництв. Внаслідок цього змінилася нумерація кварталів. У зв`язку з цим згідно з матеріалами безперервного лісовпорядкування 2014 року земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0384, знаходиться в кварталі 69, виділу 62 Галузійського лісництва.

Прокурор, вважаючи дії Головного управління Держгеокадастру в області спрямовані на вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, звернувся з даним позовом до суду для повернення у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації спірної земельної ділянки.

Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді, Камінь-Каширська окружна прокуратура зверталась з листом від 17.09.2021 (т.1, а.с.92-93) до Волинської ОДА, в яких просила повідомити чи будуть вживатися адміністрацією самостійні заходи щодо подання позовної заяви з метою повернення земельної ділянки у власність держави, або вказати причини такого не звернення з позовом до суду.

У відповідь на вказаний лист Волинська ОДА повідомила про обмеженість у виділенні коштів на сплату судового збору, що виключає можливість самостійного звернення до суду, а тому не заперечила щодо подання прокурором позову в її інтересах (т.1, а.с.94).

Листом від 25.11.2021 Камінь-Каширська окружна прокуратура в порядку ст.23 Закону України "Про прокуратуру" повідомила Волинську ОДА про подання позову в її інтересах та про можливість оскарження суб`єктом владних повноважень до суду наявність підстав для представництва (т.1, а.с.29).

Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку наявності підстав представництва прокурором інтересів держави, суд апеляційної інстанції констатує, що прокурор, звертаючись з позовом, у встановленому законом порядку обґрунтував порушення інтересів держави та вказав про зволікання подання позову органом, в інтересах якого звертається до суду, та у чому полягає його бездіяльність щодо захисту законних інтересів держави.

Крім того, суд враховує також той факт, що прокурор звернувся з даним позовом до суду 30.12.2021 року згідно відмітки штемпеля відділення поштового зв`язку на поштовому конверті (т.1, а.с.173), при цьому Волинську ОДА повідомлено про наявні порушення вимог законодавства ще листом 17.09.2021 року (т.1, а.с.92-93), а тому в позивача був час і можливість самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави, однак останній цим правом не скористався.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", для звернення до суду з відповідним позовом та наявності законних підстав для представництва прокурором інтересів держави, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача у відповідній частині.

Оцінюючи доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме прийняття позовної заяви за відсутності власноручного підпису керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури, а також враховуючи норми Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та Закону України "Про електронні довірчі документи", положення наказу Генерального прокурора України №266 від 28.12.2018 "Про впровадження в промислову експлуатацію та забезпечення функціонування інформаційної системи "Система електронного документообігу органів прокуратури України" та наказу Генерального прокурора №73 від 25.03.2021 "Про використання кваліфікованого електронного підпису при роботі з документами в інформаційній системі "Система електронного документообігу органів прокуратури України", положення Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України, апеляційний суд погоджується з висновком господарського суду, що документ вважається підписаним керівником особисто та має таку саму юридичну силу, як і підписаний за допомогою власноручного підпису, оскільки перевірку кваліфікованого електронного підпису керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури забезпечено через ІС "СЕД" із використанням чинного кваліфікованого сертифікату, на підтвердження чого системою згенеровано QR-code. Аналогічний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі №205/5252/19. Відтак, відповідні доводи апеляційної карги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до ст.19 Земельного кодексу України (далі ЗК України), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, та нелісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках, а також землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги (ст. 55 ЗК України та ст.5 Лісового кодексу України - далі ЛК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (ст. 57 ЗК України, ч. 1 ст. 17 ЛК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 1 ЛК України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ст. 7 ЛК України).

У державній власності, відповідно до ст. 8 ЛК України, перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності (ст. 9 ЛК України). У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку. Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 №1457-1V визначено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності землі лісового фонду за межами населених пунктів (ст. 6).

Таким чином, з дня набрання чинності вказаним законом 14.07.2004 усі землі лісового фонду за межами населених пунктів віднесено до земель державної форми власності.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, спірна земельна ділянка розташована за межами населених пунктів на території Прилісненської сільської ради.

Крім того, із 01.01.2013 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", пунктами 3, 4, 7 Прикінцевих та Перехідних положень якого визначено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

4. У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони;

б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.

З дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Отже, враховуючи викладене, земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких не розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади або які не перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій, перебувають у державній власності.

Аналогічний висновок викладено і в постанові Волинського окружного адміністративного суду від 30.01.2017 у справі №803/1622/16, залишеною в силі ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2017, Вищого адміністративного суду від 12.10.2017, якими скасовано розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 19.01.2011 №14, №15, від 31.05.2011 №232.

У вказаних рішеннях суди посилаються на рішення Волинської обласної ради від 18.08.2000 №13/2 "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" та розпорядження голови Волинської ОДА від 27.03.2009 №100, як на обґрунтування здійснення права постійного користування землями лісового фонду дочірніх підприємств КП "Волинське обласне комунальне спеціалізоване лісогосподарське підприємство "Волиньоблагроліс" та міжгосподарських лісогосподарських підприємств, зокрема Маневицьке МСЛП, та у подальшому його правонаступника ДП КСЛАП "Маневичіліс".

Землі лісового фонду, надані Маневицькому МСЛП та у подальшому його правонаступнику ДП КСЛАП "Маневичіліс" перебувають у державній власності, та вказані землі лісового фонду можуть бути надані у користування державним лісогосподарським підприємствам.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.10.2017, надаючи правову оцінку оскаржуваним актам, вказав, що оскаржуване розпорядження Волинської ОДА №232 від 31.05.2011 стосується надання у постійне користування державним підприємствам лісів для ведення лісового господарства та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою шляхом їх вилучення з користування комунальних підприємств без визначення підстав для цього. При цьому надання у користування, як було встановлено судами, відбулось саме за рахунок лісів, що перебували у користуванні комунальних підприємств.

Таким чином, у вищевказаних рішеннях встановлено, що земельні ділянки, про які йдеться у розпорядженні від 31.05.2011 №232 "Про надання лісів у постійне користування" належать до державної власності, проте Волинською обласною державною адміністрацією при його видачі не дотримано процедури передачі земельних ділянок.

Вказані обставини, встановлені у справі №803/1622/16, мають преюдиціальне значення та не потребують повторного доведення, з огляду на що колегія суддів приймає їх до уваги в порядку ч.4 ст.75 ГПК України, оскільки розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 31.05.2011 № 232 є також предметом дослідження у даній справі.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне також звернути увагу, що спірна земельна ділянка у складі лісових угідь площею 6388,8 га передана від ДП "Поліське ЛГ", яке було створене наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 23.03.2011 №51 та здійснювало ведення лісового господарства в межах земель державного лісового фонду, на яких до прийняття облдержадміністрацією розпорядження 19.01.11 №14 здійснювало лісогосподарську діяльність дочірнє підприємство "Маневичіліс", до ДП "Маневицьке ЛГ" на підставі наказу Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства №61 від 28.05.2012 "Про організацію території лісового фонду".

У подальшому, у зв`язку із скасуванням розпорядження від 31.05.2011 № 232 "Про надання лісів у постійне користування", розпорядженням Волинської облдержадміністрації від 30.06.2021 №375 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" (т.1, а.с.242) надано дозвіл ДП "Маневицьке лісове господарство" на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення орієнтовною площею 3407 га, розташованих на території Прилісненської сільської територіальної громади, для оформлення права постійного користування для ведення лісового господарства та пов`язаних з ним послуг.

Пунктом 5 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України, в редакції, чинній до 16.01.2020, визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої 11.12.1986 Держлісгоспом СРСР по лісовому господарству, плани лісонасаджень відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №707/2192/15-ц, від 13.06.2018 у справі №278/1735/15-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з Планом лісонасаджень Галузійського лісництва державного підприємства "Маневицьке лісове господарство", який є складовою частиною Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Маневицьке лісове господарство", земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0384, належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучалась.

Базове лісовпорядкування проведено Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" у 2013 році, за результатами якого було схвалено вищезазначений проект.

Також апеляційний суд також враховує, що окружна прокуратура зверталася із запитом на адресу Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" Державного агентства лісових ресурсів України, яке підтвердило приналежність земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0384, до земель державного лісового фонду. Також ВО "Укрдержліспроект" зазначило, що земельна ділянка, кадастровий номер якої :02:003:0384, знаходиться в межах Серхівського лісництва ДП "Маневицьке ЛГ".

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, який було викладено у постановах від 13.11.2019 у справі №361/6826/16, від 06.07.2022 у справі №372/1688/17, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО "Укрдержліспроект", як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування. Згідно з правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 24.12.2014 у справі №6-212цс14 та від 27.01.2015 у справі №21-570а 14, саме планово-картографічні матеріали є належними правовстановлюючими документами на право постійного користування і являлись основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Вказані висновки також застосовано і у постанові Верховного Суду від 12.07.2022 у справі №911/3685/17.

Крім того, суд також зауважує, що в ході обстеження лісових масивів, що здійснено 25.11.2021 працівниками ДП "Маневицьке ЛГ" встановлено, що на спірній земельній ділянці наявні лісові насадження в складі сосни звичайної та берези повислої із пропорцією 9/1 відповідно (9 Сз 1Бп), висота дерев становить 4 м, їх вік - 20 років, що також додатково підтверджує віднесення спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що незважаючи на реформування тих чи інших лісогосподарських підприємств, їх належності до державної або комунальної власності, з 14.07.2004 в силу вимог ст. 6 Законом України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05.02.2004 № 1457-ІУ земельні ділянки лісового фонду за межами населених пунктів належали до державної власності, розпорядником таких ділянок була Волинська обласна державна адміністрація, а земельна ділянка кадастровий номер :02:003:0384 площею 8,95 га на даний час перебуває у постійному користуванні державного підприємства "Маневицьке лісове господарство" за матеріалами базового лісовпорядкування, проведеного Українською лісовпорядною експедицією Українського лісовпорядного проектного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" у 2013 році.

Зі змісту ч. ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 ЗК України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. ч. 4, 8 ст. 122 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

З огляду на наведені норми законодавства, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.

Документи, на підставі яких Головне управління Держгеокадастру у Волинській області затвердило технічну документацію та в подальшому видало наказ про передачу земельної ділянки із державної у комунальну власність, не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України.

Із інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21.09.2021 №30250/0/2-21 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у комунальну земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0384, що фактично перебуває у постійному користуванні державного підприємства "Маневицьке лісове господарство", стало відомо із запиту окружної прокуратури від 10.09.2021 №51/1-821вих.-21.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірну земельну ділянку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та в подальшому передано Прилісненьській селищній раді.

Отже, враховуючи приписи ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не наділене повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.

Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Прийняття наказу від 20.04.2018 №3-502/15-18-СГ "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель" в частині затвердження матеріалів інвентаризації спірної земельної ділянки в подальшому зумовило її незаконну передачу до земель комунальної власності на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 03.12.2020 №9-ОТГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" та рішення Прилісненської сільської ради від 09.12.2020 №2/6 "Про прийняття земельних ділянок державної власності у комунальну власність Прилісненської сільської ради", та як наслідок вказані документи були спрямовані на вилучення земельних ділянок лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, коли уповноваженим органом рішення щодо таких дій не приймалося.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що накази ГУ Держгеокадастру у Волинській області в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки та передачі земельної ділянки державної власності у комунальну власність, а також рішення Прилісненської сільської ради від 09.12.2020 № 2/6, яким вказана земельна ділянка лісогосподарського призначення віднесена до земель сільськогосподарського призначення та передана до комунальної власності, прийняті всупереч вимог чинного законодавства, зокрема, ст.6, 14, 19 Конституції України, ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття наказів), ст. ст. 31, 33, 57 ЛК України, а тому є незаконними та такими, що не породжують будь-яких правових наслідків.

При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

Тобто, окреме звернення з одним чи декількома позовами про оспорення вищевказаних актів органів державної влади та місцевого самоврядування, в цій ситуації, не є обов`язковим, оскільки не відповідає належному та ефективному способу захисту, так як такі вимоги не забезпечать реального поновлення порушених прав позивача, як власника спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння, а підставою такого позову - обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні.

Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від стягнення з цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Отже, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який зважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України). Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлення фату перебування у постійному користуванні ДП "Маневицьке лісове господарство" земельної ділянки площею 8, 95 га, кадастровий номер :02:003:0384 на підставі базового лісовпорядкування, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовної вимоги керівника Камінь Каширської окружної прокуратури про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Прилісненської сільської ради вказаної земельної ділянки.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення на підставі проекту роздержавлення земель КСП "Галузія" 1997 року, затверджений рішенням Маневицької районної ради від 16.05.1997 № 7/1, колегія суддів враховує наступне.

Проектом роздержавлення земель 1997 року передбачено необхідність виготовлення КСП "Галузія" державного акту на право колективної власності на землю. При цьому, доказів на підтвердження виготовлення державного акту Прилісненською сільською радою надано до суду не було.

Крім того, відповідач стверджує, що спірна земельна ділянка завжди належала до земель сільськогосподарського призначення, а її цільове призначення було - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а в процесі роздержавлення земель її було віднесено до земель резервного фонду.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, із матеріалів роздержавлення, наданих відповідачем до матеріалів справи, не вбачається, які саме землі було віднесено до земель резервного фонду, що унеможливлює встановлення також віднесення спірної земельної ділянки до вказаних земель. Відтак, відповідачем в процесі судового розгляду на підставі ст.74 ГПК України не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що проект роздержавлення земель не є документом, який визначає категорію земель за їх цільовим призначенням, а є лише документом, складеним на виконання Указу Президента "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 та відповідно до "Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій", підтверджує лише факт розпаювання земель, переданих у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Відповідно до абзацу 2 п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 №513, якою затверджено Порядок інвентаризації земель (яка була чинною на час проведення інвентаризації), під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.

Таким чином, Проект роздержавлення земель не був вихідним документом, передбаченим вказаним Порядком для інвентаризації земель.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), "Трофимчук проти України" (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Волинської області від 02.06.2022 у справі №903/28/22 залишити без змін, апеляційну скаргу Прилісненської сільської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "12" грудня 2022 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гудак А.В.