ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" листопада 2022 р. Справа№ 910/2116/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Алданової С.О.

Гаврилюка О.М.

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.11.2022:

від позивача:Грибенко А.Л.

від позивача:Гончарук М.П.

від відповідача:Тузова В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022

у справі № 910/2116/22 ( суддя - Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Тавріда електрик Україна»

до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про стягнення 822 874,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 822 874,98 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/8059/17, у зв`язку із чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача нараховані 3% річних у розмірі 348 152,33 грн. та інфляційні втрати у розмірі 474 722,65 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" 3% річних у розмірі 9 384 грн. 52 коп. та інфляційні втрати у розмірі 13 029 грн. 75 коп. та судовий збір у розмірі 370 грн. 39 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судове рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що оскільки інфляційні втрати, 3% річних та штрафні санкції (пені) входять до складу грошового зобов`язання та є складовими боргу, то у разі прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати присуджених до стягнення 3% річних і інфляційних втрат, є правомірним нарахування 3% річних і інфляційних втрат на присуджені до стягнення суми 3% річних і інфляційних втрат (складові боргу) згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Водночас, за розрахунком суду першої інстанції розмір 3% річних нараховані на загальну суму боргу становить 9 384,52 грн. та розмір інфляційні втрати становить 13 029,75 грн., (за період з 07.02.2019 по 07.11.2019, на суму боргу 176 743,94 грн. + 239 965,44 грн.).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22, в якій просить суд прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22 скасувати в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог до АТ КБ "Приватбанк" відмовити повністю В іншій частині - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, не застосував висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, відповідно до яких - нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України не може бути здійснено на суму стягнутих за попереднім судовим рішенням 3% річних та суму судового збору.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправомірно нарахував та стягнув з Банку інфляційні витрати, які також були нараховані на суму 3% річних та суму судового збору, оскільки стягнення 3% річних має за своєю суттю компенсаційний характер, то, відповідно, відсутні підстави для нарахування інфляційних, які носять також компенсаційний характер.

Водночас скаржник зазначає, що не є належним відповідачем у справі про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих та присуджених до стягнення рішенням суду у справі №910/8059/17 кошти.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 31.08.2022, просить відмовити у задоволенні апеляційної карги АТ «Комерційний банк «Приватбанк» повністю та перевірити правильність розрахунків суду першої інстанції, на основі яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

Крім того, позивач вказує, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 встановлено саме у відповідача обов`язку сплатити на користь позивача 500 000 доларів США коштів вкладу, 99565,15 доларів США процентів, 176 743,94 грн. 3% річних, 3064,39 доларів США та 239965,44 грн. судового збору, таким чином, відсутні будь-які підстави стверджувати, що АТ «Комерційний банк «Приватбанк» є неналежним відповідачем у даній справі.

Клопотання та письмові пояснення учасників апеляційного провадження

09.09.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "підприємство "Тавріда електрик Україна" надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції поза межами суду.

13.09.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/2116/22 до закінчення перегляду у касаційному порядку цивільної справи №199/3152/20.

В обґрунтування зазначеного клопотання заявник зазначає, що правовідносини, що є предметом спору у справі №910/2116/22 є подібними та знаходяться у безпосередньому взаємозв`язку з юридичними фактами та обставинами, які будуть остаточно встановлені під час розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №199/3152/20, оскільки визначатимуть питання правомірності чи неправомірності встановлення судами нікчемності Договору переведення боргу від 17.11.2014 в цілому.

15.09.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" надійшли заперечення щодо зупинення провадження у справі.

В своїх запереченням останній зазначає, що рішення суду в цивільній справі №199/3152/20 жодних чином не вплине на правовідносини позивача та відповідача щодо несвоєчасного виконання ним свого грошового зобов`язання, наявність та розмір якого встановлено рішенням суду, що набрало законної сили.

12.10.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із високою загрозою ракетних ударів по місту Києву у період з 10 по 14 жовтня.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Комерціний банк "Приватбанк" у справі № 910/2116/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Ткаченко Б.О. (головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Кропивна Л.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22. Розгляд апеляційної скарги призначити на 15.09.2022. Витребувано справу № 910/2116/22 у Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" про проведення судового засідання в режимі відео конференції поза межами суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2022, у зв`язку з перебуванням судді Кропивної Л.В. у відпустці, справу № 910/2116/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Корсак В.А., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2022 прийнято справу № 910/2116/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Корсак В.А., Гаврилюк О.М.

15.09.2022 в судовому засіданні оголошено перерву на 13.10.2022.

Розгляду справи 13.10.2022 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Ткаченко Б.О. на лікарняному з 03.10.2022 по 14.10.2022 та з 18.10.2022 по 24.10.2022.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2022, у зв`язку з перебуванням судді Зубець Л.П. у відпустці, справу № 910/2116/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2022 прийнято до провадження справу № 910/2116/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Корсак В.А., Алданова С.О. Розгляд справи № Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 призначено на 10.11.2022.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2022, у зв`язку з перебуванням судді Корсака В.А. на підготовці в Національній школі суддів, справу № 910/2116/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді- Алданова С.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.11.2022 прийнято справу № 910/2116/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Алданова С.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 у задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про зупинення провадження у справі №910/2116/22 до закінчення перегляду у касаційному порядку цивільної справи №199/3152/20 - відмовлено.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

В судове засідання 10.11.2022 з`явився представник відповідача (скаржника), який підтримав апеляційну скаргу з викладених у апеляційній скарзі підстав, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В судове засідання 10.11.2022 з`явилися представники позивача, які проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд апеляційної інстанції перевірити правильність розрахунків суду першої інстанції, на основі яких суд виходив при вирішенні позовних вимог

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" було укладено договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування за № 426753 від 03.03.2003. На підставі цього договору ТОВ "Підприємство "Тавріда електрик Україна" 03.03.2003 були відкриті в Севастопольській філії ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" банківські рахунки.

08.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 237319 про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія».

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного Договору «предметом Договору є внесення Клієнтом та прийняття Банком тимчасово вільних коштів у сумі та на строк, що зазначено в Додатковій угоді до Договору, з обов`язками виплачувати Клієнту суму вкладу та проценти на умовах і в порядку, встановлених цим Договором». Пунктом 3.1 Договору передбачено, що кошти які розміщуються клієнтом на рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку. На підставі цього, на строковому депозиті Позивачем було розміщено 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США 00 центів на депозитний рахунок, згідно з платіжними дорученнями № 3507 від 08.01.2014 та випискою по рахунку за період з 01.01.2014 - 31.01.2014 строком до 13 січня 2015, про що йдеться у Додатку № 1 до Договору № 237319 від 08.01.2014.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного договору, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 позов задоволено частково. Розірвано Договір про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» № 237319 від 08.01.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк". Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (ідентифікаційний код 14360570; 01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" (ідентифікаційний код 31576194; 03680, м. Київ, вулиця Гарматна, будинок 2) кошти вкладу за Договором №237319 від 08 січня 2014 р. у розмірі 500 000 дол. США та проценти по ньому 99565,15 дол. США; штрафні санкції у розмірі 176743.94 грн. - 3% річних та 3064,39 дол. США - пені; суму судового збору у розмірі 239 965,44 грн.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" залишено без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2017р. у справі № 910/8059/17 - без змін.

У межах примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 та постанови Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/8059/17, позивач 12.11.2019 отримав грошові кошти у сумі 15 182 270,27 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/8059/17, у зв`язку із чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача нараховані 3% річних у розмірі 348 152,33 грн. та інфляційні втрати у розмірі 474 722,65 грн.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст. 277 ГПК України встановлено виключний перелік підстав норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення в частині, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Стосовно задоволених позовних вимог, які є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу положень ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 3 ст. 1060 Цивільного кодексу України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/8059/17 Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" на вимогу позивача вклад не повернув, а також не сплатив позивачеві нараховані проценти, а тому суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача коштів вкладу у сумі 500 000 доларів США на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна".

Також, у справі №910/8059/17 було встановлено, що розмір нарахованих процентів за депозитним договором становить 99565,15 доларів США, 176743,94 грн. трьох процентів річних, 3064,39 дол. США пені та 239 965,44 грн. судового збору.

Таким чином, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/8059/17 встановлено обставини наявності у Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" обов`язку сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" 500 000 доларів США коштів вкладу, 99565,15 доларів США процентів, 176743,94 грн. трьох процентів річних, 3064,39 дол. США пені та 239 965,44 грн. судового збору.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.10.2017 у справі №910/80569/17 встановлені факти щодо неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" № 237319 від 08.01.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" та Публічним акціонерним товариством комерційного банку "Приватбанк", повторного доведення не потребують.

Щодо доводів скаржника, що останній не є належним відповідачем у даній справі, колегія суддів зазначає таке.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Таким чином, враховуючи, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 було встановлено обов`язок саме у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" сплатити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" 500000 доларів США коштів вкладу, 99565,15 доларів США процентів, 176743,94 грн. трьох процентів річних, 3064,39 дол. США пені та 239 965,44 грн. судового збору, а тому такі обставини в силу ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають доведенню при розгляді даної справи.

Отже, зазначене вище свідчить про відсутність підстав для повторного доказування наведених у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 обставин (щодо наявності у відповідача обов`язку сплатити на користь позивача 500000 доларів США коштів вкладу, 99565,15 доларів США процентів, 176743,94 грн. трьох процентів річних, 3064,39 дол. США пені та 239 965,44 грн судового збору), а тому враховуючи, що обставини у рішеннях суду не можуть бути переоцінені судом у даній справі, оскільки фактично буде мати місце поставлення під сумнів судових рішень у справі №910/8059/17, що є недопустимим в силу законодавства, колегія суддів відхиляє доводи АК КБ "Приватбанк" відносно належного відповідача у справі - Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" та наявності у такої особи обов`язку щодо сплати 3% річних та інфляційних 19.07.2017 у справі №910/8059/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 129, частини 1 статті 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", частини 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України, у АТ КБ "Приватбанк" виник обов`язок виконати рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 на наступний день від дня набрання таким рішенням законної сили (з огляду на приписи ч. 1 ст. 116 Господарського процесуального кодексу України та ст. 253 Цивільного кодексу України).

Однак, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов зазначив, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 08.11.2019 по 12.11.2019 є безпідставним та незаконним, оскільки моментом фактичного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 є саме дата списання коштів з рахунку боржника - 08.11.2019, на підтвердження чого відповідач надав виписки з кореспондентських рахунків АТ КБ "Приватбанк". Обставини списання коштів з рахунку відповідача позивачем не заперечуються.

Водночас, позивачем надано до матеріалів справи банківську виписку по рахунку від 20.11.2019, з якого вбачається, що на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда електрик Україна" кошти, стягнуті на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.11.2017 у справі №910/8059/17 були перераховані органом виконавчої служби у сумі 15 182 270,27 грн. - 12.11.2019.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частин 1, 3 статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.

Відповідно до приписів статті 1071 Цивільного кодексу України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.39 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" списання примусове - це списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктами 5.1-5.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ 21 листопада 2004 року № 22, відповідно до статті 1071 ЦК України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом. Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вказує, що моментом фактичного виконання судового рішення є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок виконавчої служби.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/3692/18.

Отже, в даному випадку, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що фактичний переказ коштів в якості виконання судового рішення від боржника на користь стягувача завершився у сумі 15 182 270,27 грн. - 08.11.2019, а не як помилково вказано позивачем 12.11.2019.

Поряд з тим, суд відзначає, що день фактичного виконання зобов`язання не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% річних, оскільки відсотки річних можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання.

Отже, за висновком суду прострочення виконання рішень суду у справі №910/8059/17 відбулось з 03.12.2017 по 07.11.2019 у сумі 15 182 270,27 грн. (дата, що передувала даті, в яку було фактично виконано рішення). Разом з тим, враховуючи початок розрахункового періоду, вказаного позивачем до стягнення підлягає сума починаючи з 07.02.2019 (з урахуванням строків позовної давності).

За змістом ст.ст. 524, 533-535 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 06.06.2012 у справі №6-49цс12).

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16.

Тотожної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц та від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №910/11965/16, від 20.11.2018 у справі №910/23457/17, від 31.01.2018 у справі №910/8399/17, від 03.09.2018 у справі №910/5811/16, від 15.03.2018 у справі №910/9978/15, від 31.07.2019 у справі №910/3692/18 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12.

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

За рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8059/17 у відповідача існував обов`язок сплатити, а у позивача право вимагати від відповідача сплатити кошти 500000 доларів США коштів вкладу, 99565,15 доларів США процентів, 176743,94 грн. трьох процентів річних, 3064,39 дол. США пені та 239 965,44 грн. судового збору.

За таких обставин, оскільки зобов`язання відповідача перед позивачем було виражене в грошових одиницях, то у відповідача було грошове зобов`язання, виконання якого він прострочив.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, дія ст. 625 Цивільного кодексу України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, від 01.10.2014 №6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17, від 16.05.2018 у справі №14-16цс18.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (така правова позиція викладена також Верховним Судом України у справі №910/17078/15 (3-610гс16), а також Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 у справі №910/9978/15).

Таким чином, оскільки АТ КБ "Приватбанк" порушило грошове зобов`язання, нарахування позивачем інфляційних втрат та трьох процентів річних передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України є правомірним.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене специфічним видом такого як грошові кошти, якому незалежно від факторів природного середовища (форс-мажорним обставинам) притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо).

Норми ст. 625 Цивільного кодексу України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора.

При цьому, передумовою визначення 3% річних є мінімальний дохід кредитора, який він міг би одержати від володіння власними коштами (внаслідок для прикладу розміщення на депозиті), тобто своєрічний аналог упущеної вигоди, який не потрібно додатково доводити та обгрунтовувати. Це пояснюється тим, що нарахування виключно інфляційних захистить кошти від знеціння, проте саме по собі не відносить втрат від неможливості коритсуватися грошовими коштами - одержувати дохід. Застосування 3% річних не унеможливлює доводити упущену вигоду у більшому розмірі, якщо існують підстави для цього.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило б загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 Цивільного кодексу України).

Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом також враховано, що як приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і ЦК України в цілому не містять визначення поняття "сума боргу", на яку підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційних втрат.

Однак із системного аналізу положень Цивільного кодексу України вбачається, що законодавцем у цивільному законі розмежовуються поняття "основна сума боргу" та "борг". До прикладу:

- ч. 2 ст. 124 Цивільного кодексу України - учасник повного товариства відповідає за боргами товариства незалежно від того, виникли ці борги до чи після його вступу в товариство.

- ч. 2 ст. 554 Цивільного кодексу України - поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки;

- ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України - встановлює наступну черговість виконання грошового зобов`язання у разі недостатності суми проведеного платежу: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу;

- ст. 537 Цивільного кодексу України - виконання зобов`язання внесенням боргу в депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу;

- ст. 605 Цивільного кодексу України - зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Із аналізу наведених приписів законодавства вбачається, що до основної суми боргу не включаються проценти, натомість борг включає в себе проценти, інфляційні втрати та неустойку, оскільки боржник може сплатити як основну суму боргу, так і проценти, інфляційні втрати та неустойку шляхом внесенням коштів в депозит нотаріуса, а також останні можуть бути прощені кредитором разом із основною сумою боргу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що поняття "борг" та "основна сума боргу" співвідносяться ціле і частина.

Отже, оскільки інфляційні втрати, 3% річних та штрафні санкції (пені) входять до складу грошового зобов`язання та є складовими боргу, то у разі прострочення виконання грошового зобов`язання в частині сплати присуджених до стягнення 3% річних і інфляційних втрат, є правомірним нарахування 3% річних і інфляційних втрат на присуджені до стягнення суми 3% річних і інфляційних втрат (складові боргу) згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Це співпадає з правовою природою інфляційних втрат та 3% річних, адже кредитору, якому винні гроші, в аспекті їх знецінення чи можливості витрачати/одержувати з них дохід абсолютно не важлива підстава виникнення такого грошового зобов`язання.

Колегія суддів, дослідивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат суду першої інстанції, погоджується із судом першої інстанції, що розмір 3% річних нараховані на загальну суму боргу становить 9 384,52 грн. та розмір інфляційні втрати становить 13 029,75 грн., (за період з 07.02.2019 по 07.11.2019, на суму боргу 176 743,94 грн. + 239 965,44 грн.), а тому позовні вимоги у частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат судом першої інстанції задоволено цілком обґрунтовано та правомірно частково.

Колегія суддів оцінює критично посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду в постанові від 09.11.2021 у справі №320/5115/17, оскільки правовідносини, які викладені в вищезазначеній постанові не є релевантними до правовідносин, які склалися у справі №910/2116/22.

Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов є частково обґрунтованим.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 у справі № 910/2116/22 - залишити без змін.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк».

Матеріали справи №910/2116/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 07.12.2022.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.О. Алданова

О.М. Гаврилюк