ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2022 р. м. Київ Справа № 911/909/22

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Гарбуз Л.В.

розглянувши справу № 911/909/22

за позовом Фізичної особи-підприємця Павленка Миколи Володимировича,

с. Горбове Чернігівської області

до Державного підприємства «Чайка», с. Дударків Бориспільського району Київської області

про стягнення 1 051 125,80 грн.

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Шевцова Т.М., довіреність № 12/01 від 20.12.2021.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Павленко Микола Володимирович (надалі-позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Чайка» (надалі-відповідач) про стягнення 1 051 125,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору про надання автотранспортних послуг № 19/07/19 від 19.07.2019, в частині своєчасної оплати отриманих послуг з перевезення вантажів, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 326 766,17 грн., з огляду на наявність якої позивачем нараховано до стягнення пеню в сумі 724 359,63 грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.06.2022 відкрито провадження у справі № 911/909/22, розгляд справи в порядку загального позовного провадження призначений у підготовчому засіданні на 20.07.2022.

Ухвалою господарського суду від 20.07.2022 підготовче засідання у справі № 911/909/22 було відкладено на 31.08.2022.

Ухвалою господарського суду від 31.08.2022 закрито підготовче провадження у справі № 911/909/22, справу призначено до розгляду по суті на 21.09.2022.

19.09.2022 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання № 20-22/668 від 14.09.2022 (вх. № суду 12713/22), в якому відповідач просив суд повернути справу на стадію підготовчого провадження та поновити строк для подання відзиву на позовну заяву. Так, відповідач зазначав, що лише 05.09.2022 на його електронну адресу надійшла ухвала суду від 31.08.2022 про закриття підготовчого провадження у справі № 911/909/22 та призначення справи до розгляду по суті. Відповідач також вказував про неотримання ухвали суду про відкриття провадження у справі № 911/909/22, тому останнім й не реалізовано своє право для належного захисту своїх інтересів шляхом подання до суду відзиву на позовну заяву.

Представник позивача в судовому засіданні 21.09.2022 проти задоволення клопотання відповідача № 20-22/668 від 14.09.2022 (вх. № суду 12713/22) не заперечував.

Ухвалою господарського суду від 21.09.2022 постановлено повернути справу № 911/909/22 на стадію підготовчого провадження; підготовче засідання призначено на 12.10.2022; поновлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву.

12.10.2022 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 20-22/733 від 06.10.2022 (вх. № 14148/22), в якому останній заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні. Так, у своїх запереченнях відповідач вказував, що на виконання умов договору та засвідчення факту отриманих послуг з перевезення вантажів між сторонами підписувались акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), в свою чергу відповідачем були здійснені часткові оплати таких послуг. Разом з цим, відповідач зазначає про пропущення позивачем строку позовної давності з вимогами щодо стягнення заборгованості за послуги з перевезення вантажу та нарахування пені, оскільки відповідно до вимог ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог пов`язаних із перевезенням вантажу, а також щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Ухвалою господарського суду від 12.10.2022 підготовче засідання відкладено на 02.11.2022.

Ухвалою господарського суду від 02.11.2022 закрито підготовче провадження у справі № 911/909/22, справу призначено до розгляду по суті на 23.11.2022.

03.11.2022 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 28.10.2022 (вх. № 15558/22; направлено поштою 28.10.2022), в якій останній підтримуючи позовні вимоги вважає безпідставним твердження відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки Законом України від 30.03.2020 р. № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СOVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Представник позивача в судове засідання 23.11.2022 не з`явився, однак 23.11.20222 на електронну адресу суду надав заяву б/н від 22.11.2022 (вх. № 16945/22), в якій підтримав позовні вимоги та просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності його повноважного представника; присутнім представником відповідача були підтримані свої заперечення, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що спростовують доводи позивача, у зв`язку з чим просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

19.07.2019 між Державним підприємством «Чайка» (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Павленко Миколою Володимировичем (виконавець) укладений Договір про надання автотранспортних послуг № 19/07/19, за умовами п. 1.1 якого замовник зобов`язався надавати для перевезення вантажі та вчасно сплачувати за надані послуги виконавця по їх перевезенню, а виконавець здійснювати перевезення вантажу замовника в обсягах та за маршрутом у відповідності до заявок замовника.

Автотранспортні послуги оформлюються товарно-транспортними накладними (п. 1.3 договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що ціна за надання автотранспортних послуг є договірною, яка узгоджується по кожній заявці шляхом оплати замовником автотранспортних послуг згідно з ціною у виставленому рахунку виконавця:

- по маршруту с. Новий шлях - м. Київ ТОВ «Столичний млин» - 2,16 грн., з ПДВ за 1 т/км;

- по маршруту с. Новий шлях - с. Кожанка ТОВ «Велес Трейдинг» - 2,16 грн., з ПДВ за 1 т/км;

- по маршруту с. Лісне - м. Київ ТОВ «Столичний млин» - 4,32 грн., з ПДВ за 1 т/км;

- по маршруту поле с. Новий шлях - с. Новий шлях точок ДП «Чайка» - 6,30 грн., з ПДВ за 1 т/км;

Орієнтовна загальна ціна цього договору становить 800 000,00 грн. з ПДВ (п. 2.2 договору). Остаточна ціна наданих послуг узгоджується сторонами після виконання робіт на підставі акту (фактично) виконаних робіт без оформлення змін до даного договору.

Замовник здійснює виконавцю оплату кожного замовлення протягом одного дня з дати надання замовнику рахунку до сплати. Рахунок вважається наданим якщо він надісланий (наданий) замовнику під розписку, поштою, факсом, мережі Інтернет або іншим способом зв`язку (п. 2.3 договору).

Після надання автотранспортних послуг згідно заявки сторонами складається акт виконаних робіт (наданих послуг) (п. 2.5 договору).

Умовами п. 5.1 договору визначено, що термін дії договору встановлюється з моменту його підписання та діє по 31.12.2019.

Як слідує з матеріалів справи, на виконання умов договору, позивачем протягом липня-серпня 2019 р. було надано замовнику послуги з перевезення вантажів на загальну суму 772 498,84 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні № 2105 від 25.07.2019, № 2112 від 26.07.2019, № 2111 від 26.07.2019, № 2108 від 26.07.2019, № 2116 від 27.07.2019, № 2115 від 27.07.2019, № 2113 від 27.07.2019, № 2119 від 28.07.2019, № 2123 від 28.07.2019, б/н від 28.07.2019, б/н від 28.07.2019, № 2124 від 29.07.2019, № 2129 від 30.07.2019, № 2130 від 30.07.2019, № 2131 від 30.07.2019, № 2140 від 01.08.2019, № 2141 від 01.08.2019, № 2138 від 01.08.2019, № 2137 від 01.08.2019, № 2146 від 02.08.2019, № 2147 від 02.08.2019, № 2145 від 02.08.2019, № 2144 від 02.08.2019, № 2148 від 03.08.2019, № 2149 від 04.08.2019, № 2150 від 05.08.2019, № 2151 від 05.08.2019, № 2152 від 05.08.2019, № 2153 від 05.08.2019, № 2155 від 06.08.2019, № 2157 від 06.08.2019, № 2158 від 06.08.2019, № 2159 від 06.08.2019, № 2161 від 07.08.2019, № 2165 від 07.08.2019, № 2162 від 07.08.2019, № 2163 від 07.08.2019, № 2167 від 08.08.2019, № 2168 від 08.08.2019, № 2170 від 08.08.2019, № 2169 від 08.08.2019, № 2169 від 09.08.2019, № 2168 від 09.08.2019, № 2172 від 09.08.2019, № 2173 від 09.08.2019, № 2177 від 12.08.2019, № 2174 від 12.08.2019, № 2175 від 12.08.2019, № 2176 від 12.08.2019, № Р8374/34 від 13.08.2019, № Р8374/32 від 13.08.2019, № Р8374/35 від 13.08.2019, № Р8374/33 від 13.08.2019, № Р8374/37 від 14.08.2019, № Р8374/36 від 14.08.2019, № Р8374/39 від 14.08.2019, № Р8374/38 від 14.08.2019, № 2187 від 15.08.2019, № 2184 від 15.08.2019, № 2185 від 15.08.2019, № 2186 від 15.08.2019, № 2190 від 16.08.2019, № 2191 від 16.08.2019, № 2192 від 16.08.2019, № 2193 від 16.08.2019, № 2195 від 19.08.2019, № 2196 від 19.08.2019, № 2197 від 19.08.2019.

Поряд з цим, надання позивачем відповідачеві транспортних послуг також підтверджується долученими до матеріалів справи копіями актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), у тому числі № Ф-00000026 від 31.07.2019 на суму 147 292,56 грн., № Ф-00000027 від 05.08.2019 на суму 117 093,17 грн., Ф-00000028 від 12.08.2019 на суму 232 443,22 грн., № Ф00000030 від 19.08.2019 на суму 111 147,55 грн., № Ф-00000033 від 19.08.2019 на суму 63 503,35 грн., № Ф-00000034 від 20.08.2019 на суму 101 018,99 грн., які підписані представниками сторін та скріплені відбитками печаток.

У свою чергу, в порушення умов договору, відповідачем залишений не виконаним обов`язок щодо повної оплати отриманих послуг з перевезення вантажу, вартість наданих позивачем послуг в сумі 326 766,17 грн. залишена відповідачем не сплаченою.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензією № 1 від 06.01.2022, в якій з огляду на порушення відповідачем умов договору, вимагав здійснити оплату отриманих від позивача послуг з перевезення вантажу.

За твердженнями позивача, станом на день підготовки даної позовної заяви, вимоги позивача залишені відповідачем не виконані, заборгованість в сумі 326 766,17 грн. відповідачем лишається не сплаченою, у зв`язку з чим Фізична особа-підприємець Павленко Микола Володимирович змушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права шляхом стягнення з Державного підприємства «Чайка» такої заборгованості.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовник) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач заперечував проти позову, надавши відзив на позовну заяву № 20-22/733 від 06.10.2022 (вх. № 14148/22), та вказував на пропущення позивачем строку позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за послуги з перевезення вантажу, оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог з перевезення вантажу законом встановлена спеціальна позовна давність в один рік.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про перевезенням вантажу, пошти.

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається із конверту з відміткою підприємства зв`язку позовна заява направлена до суду 20.06.2022. Як вбачається з матеріалів справи сукупний строк оплати отриманих послуг за підписаними між сторонами актами наступив 20.08.2019.

Водночас, 02.04.2020 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно якого Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості, який не сплинув на момент внесення змін до Цивільного кодексу України, в силу пункту 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено на всій території України карантин з 12.03.2020 та станом на дату розгляду даної справи карантин триває.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, та встановлені судами обставини, позивачем строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, у даній справі не пропущено.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Оскільки заборгованість відповідача в частині оплати отриманих на підставі Договору № 19/07/19 від 19.07.2019 послуг з перевезення вантажу, на час прийняття рішення не сплачена, а розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача 326 766,17 грн. визнається судом правомірною та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку із неналежним виконання відповідачем умов договору, в частині своєчасної оплати отриманих послуг з перевезення вантажу, позивач просить суд стягнути з відповідача 724 359,63 грн. пені, нарахованих за період з 01.08.2019 по 14.06.2022.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У сфері господарювання згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 ГК України).

Умовами п. 3.2 договору передбачено, що у випадку прострочення по оплаті наданих автотранспортних послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожний день прострочення.

У своєму відзиві № 20-22/733 від 06.10.2022 (вх. № 14148/22) відповідач заперечуючи проти вимоги щодо стягнення з нього пені, вказує на сплив строку позовної давності, оскільки зі спливом строку позовної давності за основною вимогою, позовна давність також спливає щодо додаткових вимог.

Згідно зі ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Однак, як вже було зазначено судом, з огляду на приписи статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, та встановлені судами обставини, позивачем строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, у даній справі не пропущено.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, згідно з вірним арифметичним розрахунком, проведеним судом, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 48 894,28 грн., розрахована з урахуванням вимог ч. 6 ст. 232 ГК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Враховуючи наведене вище, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що судовий збір, відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України, покладається судом на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Що стосується заявлених до стягнення з відповідача 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідача, суд зазначає наступне.

Як вбачається із наданих суду доказів, 17.12.2021 між Павленко Миколою Володимировичем (замовник) та адвокатом Котенок Андрієм Петровичем (виконавець) укладений Договір про надання юридичних послуг, за умовами п. 1.1 якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу з приводу захисту прав та законних інтересів замовника щодо підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості по Договору про надання автотранспортних послуг № 19/07/19 з Державного підприємства «Чайка» та є представником останнього в усіх державних органах, підприємствах і організаціях, в тому числі суді з вчиненням усіх процесуальних дії, які має право вчинити замовник.

Умовами п. 5.1 договору визначено, що за послуги передбачені у п. 1.1 договору, замовник сплачує виконавцю за домовленістю.

Розрахунки за виконану роботу здійснюються замовником готівкою або в безготівковому порядку платіжним дорученням на розрахунковий рахунок виконавця не пізніше трьох днів з моменту укладення договору (п. 5.2 договору).

17.06.2022 між Павленко Миколою Володимировичем та адвокатом Котенок Андрієм Петровичем підписаний Акт виконаних робіт до договору про надання юридичних послуг, за яким адвокатом були надані, а замовником прийняті такі послуги: юридична консультація - вивчення та правовий аналіз письмових матеріалів, що стосується предмету спору - 4 години; вивчення та правовий аналіз дій позивача та відповідача - 1 година; правовий аналіз законодавства України - 2 години; підготовка та складання претензії - 1 години; підготовка та складання позовної заяви - 4 години.

Сума , що підлягає сплаті за надані послуги - 20 000,00 грн.

Згідно з наявною в матеріалах справи квитанцією № 2077141 від 17.06.2022 адвокатом були отримані кошти за надані юридичні послуги в розмірі 20 000,00 грн.

У відзиві № 20-22/733 від 06.10.2022 (вх. № 14148/22) відповідачем зазначено про те, що позивачем не доведено обґрунтованість витрат на правничу допомогу та їх реальність, розмір витрат на правничу дорогу є неспівмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом виконаних робіт, у зв`язку з чим відповідач просив суд відмовити в задоволенні вимог про стягнення з нього судових витрат.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частинною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 «Послуги. Загальні положення» підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Разом з цим, за змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Щодо заперечень відповідача, суд відзначає наступне.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Як зазначає Верховний Суд у численних постановах, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Однак, судом враховано, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат не є надмірним та завищеним, оскільки відповідає як принципам матеріального (договірного) права, так і процесуального права (оскільки висвітлює затрати по роботі адвоката у даній справі), що відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах від 25.04.2018 у справі №922/3142/17, від 02.05.2018 у справі №910/22350/16, від 11.06.2018 року у справі №923/567/17.

У своїй постанові від 20 листопада 2020 року №910/13071/19, Верховний Суд звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів з метою доведення надмірності понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на спростування розміру таких витрат.

Таким чином, оскільки віднесення вищевказаних витрат до складу судових передбачено законом, надання послуг адвокатом та оплата їх позивачем підтверджується матеріалами справи, суд дійшов висновку про включення витрат позивача на професійну правничу допомогу до складу судових витрат у даній справі.

Разом з цим, враховуючи надання суду документального підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, при частковому задоволенні позову покладається судом на сторін, пропорційно задоволеним вимогам та підлягає покладенню в сумі 7 147,81 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Чайка» (08330, Київська область, Бориспільській район, с. Дударків, вул. Гоголя, 62-А, ) на користь Фізичної особи-підприємця Павленка Миколи Володимировича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 326 766 (триста двадцять шість тисяч сімсот шістдесят шість) грн. 17 коп. заборгованості, 48 894 (сорок вісім тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн. 28 коп. пені, 5 634 (п`ять тисяч шістсот тридцять чотири) грн. 91 коп. судового збору та 7 147 (сім тисяч сто сорок сім) грн. 81 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 12.12.2022.

Суддя О.О. Христенко