ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2022м. ХарківСправа № 922/4915/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Наноекспо+", м. Харків
про визнання недійсним договору та стягнення 229200,00 грн.
за участю представників:

позивача - не з`явився,

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить визнати недійсним п. 3.1. Договору про поставку товару УЗ/ЦЛ-20259-Ю від 17.04.2020 та Додатку №1 до цього договору в частині включення в ціну договору податку на додану вартість в розмірі двадцяти відсотків та стягнути з ТОВ "Наноекспо+" (м. Харків) 229200,00 грн. податку на додану вартість, сплаченого без достатньої правової підстави. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 20.12.21р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №922/4915/21 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

07.02.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 08.02.22р. закрито підготовче провадження по справі №922/4915/21 та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на "01" березня 2022 р. о 14:00 год.

"01" березня 2022 р. о 14:00 год. засідання по даній справі не відбулось у зв`язку з введенням воєнного стану, обстрілами міста Харкова та веденням активних бойових дій на території Харківської області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.22 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.22. Згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.22 воєнний стан було продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента від 12 серпня 2022 року № 573/2022 воєнний стан було продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16.11.2022 р. №2738-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 р. строком на 90 діб.

На теперішній час воєнний стан в Україні триває.

Ухвалою суду від 05.05.22р. повідомлено учасника процесу про наступне:

- територіальна підсудність розгляду судової справи №922/4915/21 станом на 05.05.22р. не змінювалась;

- на даний час справа знаходиться на стадії розгляду справи по суті;

- про дату розгляду даної справи, а, також, про можливість проведення засідань в режимі відеоконференції, учасників процесу буде повідомлено додатково.

Ухвалою від 29.06.22р. запропоновано учасникам судового процесу протягом місяця, з моменту отримання цієї ухвали повідомити суду:

- про наявність власних технічних засобів та можливості доступу до мережі інтернет для участі у судових засіданнях в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС (https://vkz.court.gov.ua/).

Ухвалою суду від 27.10.2022 справу №922/4915/21 призначено до розгляду в судовому засіданні на "25" листопада 2022 р. о 10:15 год.

Представник позивача в судове засідання 25.11.2022 не з`явився.

Представник відповідача в судове засідання 25.11.2022 не з`явився.

Враховуючи те, що одним з принципів судочинства є свобода в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, томусуд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

17 квітня 2020 року між АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» (далі по тексту Замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НАНОЕКСПО+» (далі по тексту Постачальник, відповідач) було укладено договір про поставку товару №УЗ/ЦЛ-20259/Ю (копію договору з додатками додано в додатку №1, примірник оригіналу договору та додатків позивача знаходиться в розпорядженні позивача).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що постачальник зобов`язується поставити замовнику у власність товар, найменування, якість та технічні характеристики, кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю та загальна вартість якого визначається згідно специфікації, яка є додатком 1 до договору, а замовник зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах даного договору.

Відповідно до п.1.2 договору товар, що поставляється на підставі цього договору, відноситься на основі національного класифікатора України «Єдиного закупівельного словника» до коду ДК 021:2015-3363000-5 Лікарські засоби для лікування дерматологічних захворювань та захворювань опорно-рухового апарату (НК 024:2019, 41550 Дезінфікуючі засоби для рук), засіб на спиртовій основі для протирання рук (Alcohol based hand rub) (каністра 5 л)).

Товари спрямовані на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій корона вірусної хвороби (COVID-19) спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2. Закупівля товару здійснюється у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 №225, якою затверджено Порядок проведення закупівель товарів, робіт і послуг, необхідних для здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідно до п.3.1 договору ціна договору та ціна за одиницю товару зазначається в специфікації та включають в себе, але не виключно, вартість тари та упаковки товару, всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, що сплачуються постачальником, вартість доставки товару до місця поставки, вартість страхування, завантаження, розвантаження та всі інші витрати постачальника, у тому числі на користь третіх осіб, та пов`язані з виконанням даного договору, не сплачується замовником окремо та вважається врахованою в ціну цього договору.

Відповідно до додатку №1 до договору загальна кількість антисептичного засобу складає 1910 шт.

Згідно п.1 додатку №1 до договору загальна вартість товару, що поставляється по цій специфікації, складає 1375200 грн 00 коп., у т.ч ПДВ 20% - 229200,00 грн.

22 квітня 2020 року на підставі п.2 додатку №1 до договору за рахунком №16.04/4 від 17.04.21 року позивачем було здійснено попередню оплату в розмірі п`ятдесяти відсотків загальної вартості товару, а саме 687600 грн, з урахуванням ПДВ - 114600 грн. (копія рахунку №16.04/4 від 17.04.21 року та платіжного доручення №2709181 від 22.04.20 додаються в додатку №2, оригінали знаходяться в розпорядженні позивача).

30 квітня 2020 року відповідачем було повністю поставлено засіб косметичний антисептичний для рук "А-Стерил" на загальну суму 1375200 грн. (з ПДВ), що підтверджується видатковою накладною №16 від 30.04.2020 (копія додається в додатку №3, оригінал знаходиться в розпорядженні позивача), а 08 травня 2020 року позивачем на підставі платіжного доручення №2750328 від 08.05.20 було здійснено остаточну оплату в розмірі 687600 з урахуванням ПДВ - 114600 грн (копія платіжного доручення додається в додатку №4).

Після чого, ТОВ "НАНОЕКСПО+" було зареєстровано податкову накладну №15 від 22.04.2020 та податкову накладну №27 від 30.04.2020 (копії яких додані до позовної заяви), в яких відображено інформацію про покупця - АТ "Українська залізниця" в особі філії "Пасажирська компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця", вказано суми податку на додану вартість, кількість поставленого товару, його вартість, суму товару тощо. До відзиву також додана копія податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2020 року, в якому відображено суму податкового зобов`язання, сплаченого до бюджету.

15 травня 2020 року відповідачем було сплачено до державного бюджету України сумарно грошову суму в розмірі 314000,00 грн. за платіжним дорученням №244 від 15.05.2020 в рахунок сплати податкового зобов`язання із сплати ПДВ. До відзиву додається копія платіжного доручення, а також письмова копія веб-порталу "Електронний кабінет платника податків" ТОВ "НАНОЕКСПО+" з відображенням інформації про зарахування грошових коштів в рахунок сплати податкового зобов`язання зі сплати ПДВ.

Таким чином, заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказує, що він не набував та не зберігає грошових коштів позивача без достатньої правової підстави, адже відповідно до приписів Податкового кодексу України відповідачем було своєчасно зареєстровано дві податкові накладні на загальну суму 229000,00 грн. та сплачено до державного бюджету суму податкового зобов`язання зі сплати ПДВ, тому, відсутні будь-які підстави стверджувати про те, що відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави.

Проте, звертаючись до суд, позивач вказує, що Законом України від 30.03.2020 № 540 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набув чинності 02.04.2020, доповнено підрозділ 2 розділу ХХ ПК України пунктом 71, згідно з яким тимчасово, на період, що закінчується останнім календарним днем місяця, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), звільняються від оподаткування ПДВ операції з ввезення на митну територію України та/або операції з постачання на митній території України товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19), перелік яких визначено Кабінетом Міністрів У країни. У разі здійснення операцій, звільнених відповідно до цього пункту, положення пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу та положення статті 199 цього Кодексу не застосовуються щодо таких операцій. Норми цього пункту застосовуються до операцій, здійснених починаючи з 17.03.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 № 224 затверджено перелік товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, операції з ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість, серед яких і Засіб на спиртовій основі для протирання рук (Alcohol based hand rub) (код згідно з УКТЗЕД 2207, 2208).

Посилаючись на вищенаведене, позивач звернувся з позовом до суду, з огляду на те, що п.3.1 договору визначає, що ціна договору та ціна за одиницю товару включає в себе в тому числі всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, а додаток №1 до договору визначає в тому числі ціну товару з ПДВ 20 %, то він суперечить Закону України від 30.03.2020 № 540 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" та Постанові Кабінету Міністрів України від 20.03.2020 № 224 Про затвердження переліку товарів (у тому числі лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання), необхідних для виконання заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, які звільняються від сплати ввізного мита та операції з ввезення яких на митну територію України та/або операції з постачання яких на митній території України звільняються від оподаткування податком на додану вартість.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст.509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт господарювання (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб`єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язків.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов`язкових для сторін нормативних документів, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

За умовами договору про поставку товару № УЗ/ЦЛ-20259/Ю від 17.04.2020 від 17.04.2020 ціна за одиницю товару, у тому числі ПДВ, визначається згідно зі специфікацією (п. 3.1. договору).

Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Згідно з підпунктами "а" і "б" п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем /замовником послуг/.

Тобто сторони договору погодили, що у ціну розрахункової одиниці вартості товару включено оплату ПДВ.

Таким чином, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як було встановлено судом, 30.04.2020 відповідачем було поставлено товар позивачу, що не оспорюється сторонами та підтверджується копією видаткової накладної, яку позивач долучив до позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

2) наявність підстав для оспорення правочину;

3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці (постанова Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №523/7609/17).

Проте, позивач у позовній заяві не навів жодної із підстав, передбачених ЦК України для визнання правочину недійсним, а лише посилається виключно на загальні підстави недійсності правочину, передбачені ст. 215 ЦК України, не наводячи жодного доказу та аргументу щодо доведеності тих вимог, на які він посилається. Тобто позивач не навів конкретної підстави, яка б вказувала на те, що окремі пункти договору та додаток містять в собі підстави для визнання їх недійсними.

Також у даному випадку варто звернутися до доктрини "Venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Слід зауважити, що саме позивач як замовник був ініціатором укладання договору, а також складав текст договору, тобто саме позивачем було запропоновано викласти істотні та інші умови договору в тому вигляді, в якому вони наразі зафіксовані в спірному договорі, а відповідач лише погодився на них, виконавши умови договору в повному обсязі.

Проте, як вказує відповідач, зі спливом певного періоду часу після виконання договору позивач почав діяти всупереч своїй попередній поведінці, адже спочатку запропонував викласти умови договору (п. 3.1) таким чином, аби ціна податків була включена до ціни договору, після чого фактично висунув вимоги щодо визнання недійсним такої умови.

До того ж, вимоги щодо повернення сплати суми ПДВ були заявлені позивачем вже після того, коли відповідачем було сформовано відповідні податкові накладні та сплачено суму податкового зобов`язання до державного бюджету.

Отже, в даній ситуації позивач діє всупереч принципу добросовісності та доктрині "Venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), яка застосовується Верховним Судом та як наслідок має бути застосована і судом першої інстанції при розгляді справи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про неправомірність або неправильність нарахування податку на додану вартість. Разом з тим, господарський суд не є компетентним органом з вирішення питань про законність або незаконність нарахування та сплати податку на додану вартість, та за відсутності у матеріалах справи необхідних доказів не може встановлювати наявність або відсутність порушення законодавства щодо встановлення та сплати податку на додану вартість.

Обґрунтовуючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача сплаченої суми ПДВ в розмірі 229200,00 грн., позивач просить визнати п. 3.1 договору, а також додаток № 1 до договору недійсними та стягнути зазначену суму грошових коштів із посиланням на ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Проте, суд не вбачає правових підстав, як для застосування ст. 1212 ЦК України, так і визнання частини договору недійсним, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення глави 83 ЦК застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстав для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України (п. 30 постанови Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20).

Проте, у даній справі відсутній факт, зазначений у п. 1 наведеного вище переліку, адже не відбулося збільшення майна відповідача (відповідач не набував нові цінності, не збільшував їх кількість та не зберігав майно, яке б мало б вибути з його володіння), оскільки загальна сума ПДВ у розмірі 229200,00 грн. була одразу відображена у податкових накладних №15 від 22.04.2020 та №27 від 30.04.2020, після чого сформоване податкове зобов`язання сплачено до державного бюджету.

Так, умовою застосування положень глави 83 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна є попереднє встановлення судом відсутності правової підстави такого набуття або визнання недійсним правочину, що став підставою для набуття майна відповідачем, коли реституція не підлягає застосуванню у відносинах, що склались між сторонами.

Разом з тим, між сторонами у справі був укладений договір поставки, спірні кошти сплачено позивачем на виконання договору, підстави для визнання цього договору недійсним відсутні, відповідачем у встановлений ПК України спосіб було зареєстровано податкові накладні та сплачено суму ПДВ до державного бюджету, а тому такі кошти набуто відповідачем за наявності правової підстави та вони не можуть бути витребувані згідно з положеннями статті 1212 ЦК України, як безпідставно набуте майно.

Отже, у спірній ситуації відсутній факт безпідставного збагачення відповідача за рахунок коштів позивача, оскільки сплачена позивачем сума грошових коштів у розмірі 229200,00 грн. була сплачена на рахунок державного бюджету України в рахунок сплати податкового зобов`язання та відображена у податкових накладних.

За таких обставин, вбачається недоцільним застосування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, на яку посилається позивач у позові, оскільки в цій справі суд, задовольняючи касаційну скаргу позивача констатував, що постачальником не було сплачено суму ПДВ до бюджету, і саме тому прийшов до висновку про безпідставне збагачення. Зокрема в постанові зазначено, що "...постачальник отриману від покупця суму ПДВ до бюджету не сплатив, так як товар звільнено від оподаткування ПДВ, тому колегія суддів дійшла висновку, що неповернення відповідачем позивачеві суми, перерахованої поза межами договірних платежів (суми ПДВ, яка є складовою договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів), має наслідком збагачення Компанії на суму 2000000,00 грн., тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом..."

Водночас, у справі, що розглядається, відповідач - TOB "Наноекспо+" в повній мірі виконав вимоги ПК України та сплатив суму ПДВ до державного бюджету, тобто не збагачувався за рахунок коштів позивача, що свідчить про принципову різницю в обставинах цієї справи та справи, на яку посилається позивач.

Враховуючи вищенаведене, у справі, що розглядається, відсутній факт безпідставного збагачення відповідачем за рахунок позивача, що в свою чергу вказує на неможливість застосування ст.ст1212,1213 ЦК України в цій справі та відсутність законних підстав для задоволення вимог позивача про стягнення грошових коштів.

До того ж, стягнення з відповідача суми грошових коштів у розмірі 229200,00 грн., про що просить позивач, призведе до позбавлення права власності відповідача на майно, адже сума грошових коштів у розмірі 229200,00 грн. вже була сплачена у бюджет, тоді як у разі задоволення позову відповідач буде вимушений сплачувати додатково власні кошти в розмірі 229200,00 грн. в рахунок виконання судового рішення, що безумовно є порушенням принципу недоторканості права власності, гарантованого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Зважаючи на вказане, суд дійшов до висновку, що відсутність підстав для визнання недійсним п. 3.1. договору в частині включення в ціну договору податку на додану вартість в розмірі двадцяти відсотків та повернення позивачу суми, перерахованої поза межами договірних платежів (суми ПДВ, яка є складовою договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів), не має наслідком збагачення відповідача на суму 229200,00 грн., тобто відповідач не збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом. Отже, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 129 ГПК України. Судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення"; ст.ст. 11, 203, 215, 217, 627, 628, 632, 638, 1212, 1213 Цивільного кодексу України; ст. ст. 14, 185, 186, 188 Податкового кодексу України; ст.ст. 180, 189 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 73, 74, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, або до суду першої інстанції відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення складено "05" грудня 2022 р.

Суддя Л.В. Шарко