РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.07.2022Справа № 910/18392/21

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Безрадній А.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ" вул.Лермонтова,буд.7, м. Рівне, 33028

до Акціонерного товариства "Укртранснафта" вул.Московська,32/2, м. Київ , 01010

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - гр. ОСОБА_1 АДРЕСА_1

про стягнення 81 637,10 грн.

Представники учасників справи:

Від позивача: не з`явились.

Від відповідача: Медвецький Т.А.;

Від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення 81 637,10 грн., а саме 51 998,24 грн. внеску на капітальний ремонт (утеплення фасаду) та 29 638,86 грн. відсотків за користування кредитом.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем обов`язку зі сплати внесків на утримання спільного майна, а саме внесків на капітальний ремонт (утеплення будинку) та відсотків за користування кредитом, отриманим ОСББ з метою реалізації капітального ремонту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через відділ діловодства суду 09.12.2021 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 26.11.2021 року надійшло клопотання б/н від 03.12.2021 року про усунення недоліків позовної заяви, за результатами розгляду якого суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено, а також надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача гр. ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/18392/21, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, враховуючи наявні в матеріалах справи докази та оскільки ціна позову у даній справі не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, господарським судом на підставі ч.2 ст. 247 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Також вказаною ухвалою суду за клопотанням позивача судом залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - гр. ОСОБА_1 .

Через канцелярію суду від відповідача 05.01.2022 року надійшов відзив № 04-03/11/6673-21 від 31.12.2021 року на позовну заяву, в якому відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду, у зв`язку з тим що позивач вже звертався до Господарського суду міста Києва з позовом у справі № 910/2533/20 з тим самим предметом та підставами. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

В свою чергу від позивача 26.01.2022 року засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення по справі б/н від 26.01.2022 року, в яких ОСББ «Оселя - Рівне» за наслідками отримання відзиву на позовну заяву зазначає про відсутність підстав для закриття провадження у справі згідно п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України та наголошує на невиконанні відповідачем обов`язку зі сплати внесків на утримання спільного майна у будинку. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Приймаючи до уваги подані сторонами заяви по суті спору, клопотання та докази, ухвалою суду від 03.06.2022 року суд дійшов до висновку про необхідність здійснення розгляду справи № 910/18932/21 в спрощеному позовному провадженні в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, судове засідання з розгляду з розгляду спору по суті призначити на 21.07.2022 року.

Будь-яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, а також доказів на підтвердження свої вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін гна час проведення судового засідання 21.07.2022 року до суду не надходило.

Наразі, від відповідача станом на час винесення рішення до суду не надходило заперечень на пояснення на відзив, жодних заяв про неможливість подання такої заяви по суті спору та/або про намір вчинення відповідних дій та/або продовження відповідних процесуальних строків.

У судове засідання з розгляду справи по суті 21.07.2022 з`явився представник відповідача, уповноважені представники позивача та третьої особи - не з`явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №818.

Копія ухвали суду від 03.06.2022 року, яка направлялась на зазначену в матеріалах справи адресу проживання третьої особи, а саме: АДРЕСА_1 , повернута поштовим відділенням на адресу суду неврученою 14.07.2022 року у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Суд звертає увагу, що сам лише факт не отримання стороною кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу суду про відкриття провадження у справі для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернута до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду та нереалізації своїх процесуальних прав, зокрема, в частині надання пояснень на позовну заяву, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Про поважні причини неявки представників позивача та третьої особи в судове засідання 21.07.2022 року суд не повідомлено.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивач та третя особа не скористалися наданими їм процесуальними правами, зокрема, представники останніх не прибули в судове засідання з розгляду справи по суті 21.07.2022 року, а також третьою особою не надано будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд здійснював розгляд справи 21.07.2022 року виключно за наявними матеріалами за відсутності представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача в судовому засіданні з розгляду справи по суті 21.07.2022 року просив закрити провадження у справі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 21.07.2022 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також заслухавши в судовому засіданні представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ч.1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України до підвідомчості господарським судам України віднесено справи з корпоративних спорів, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов`язує.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до статті 385 Цивільного кодексу України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих і нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

У відповідності до статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

За змістом статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України. В одному багатоквартирному будинку може бути створено тільки одне об`єднання. Власники квартир та нежитлових приміщень у двох і більше багатоквартирних будинках, об`єднаних спільною прибудинковою територією, елементами благоустрою, обладнанням, інженерною інфраструктурою, можуть створити одне об`єднання.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Як встановлено судом, відповідно до Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ" створено власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Лермонтова, 7, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис про створення Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Наш дім Прирічна 5", що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з п. 1 розділу II Статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ" (далі - Статут), затвердженого Установчими зборами засновників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ», оформленого протоколом №1 від 29.11.2015 року, метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.

Згідно Акту приймання - передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 28.04.2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи, житловий будинок за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. Лермонтова, 7, передано з балансу ЖКП «Західне» на баланс Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Оселя-Рівне.

Поряд із цим відповідач - Акціонерне товариство "Укртранснафта" є власником нежитлового приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Лєрмонтова, 7 загальною площею 320,9 кв.м., у багатоквартирному будинку, де створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ», що підтверджується витягом з реєстру нерухомого майна, який міститься в матеріалах справи.

Враховуючи наведені вище приписи Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", оскільки ОСББ є юридичною особою, створеною власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна, та, як зазначалось судом вище, відповідач є власником нерухомого майна у будинку № 7 по вул. Лермонтова у місті Рівне, за висновками суду спір у даній справі є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи і повинен розглядатися за правилами господарського судочинства, позаяк спір стосується захисту прав позивача як співвласника майна багатоквартирного будинку, порушеного, на його думку, прийняттям рішень, що стосуються діяльності юридичної особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №813/6286/15, від 06.02.2019 року у справі №462/2646/17 та від 02.10.2019 року у справі №501/1471/16-ц.

Статтею 12 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління. За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.

Таким чином, управління майном багатоквартирного будинку є правом (та відповідно обов`язком) власників приміщень у багатоквартирному будинку, яке може реалізовуватися та виконуватися ними, зокрема, через об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, створене в цьому будинку.

Визначення порядку управління багатоквартирним будинком, тобто вирішення питання про те, наділити цими функціями ОСББ, є невід`ємною складовою реалізації прав та виконання обов`язків співвласниками багатоквартирного будинку щодо належного утримання та управління спільним майном, що здійснюється за їх безпосереднім волевиявленням.

Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Так, статтею 1 цього Закону визначено терміни:

1) багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;

3) нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;

5) співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

7) управитель багатоквартирного будинку - фізична особа-підприємець або юридична особа суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб;

8) управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку;

9) частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст.10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" вищим органом управління об`єднання є загальні збори, до виключної компетенції яких відноситься, зокрема затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників. Рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників. Рішення загальних зборів оприлюднюється. У передбачених статутом або рішенням загальних зборів випадках воно може бути надане співвласникам під розписку або направлене поштою (рекомендованим листом).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання має право відповідно до законодавства та статуту об`єднання встановлювати порядок сплати, перелік та розміри внесків і платежів співвласників, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" витрати на управління багатоквартирним будинком включають: 1) витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку; 2) витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку; 2-1) витрати, пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитним договором, укладеним за програмами Фонду енергоефективності; 3) витрати на сплату винагороди управителю в разі його залучення; 4) інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом.

У відповідності до частини 3 статті 23 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" внески на утримання і ремонт приміщень або іншого майна, що перебуває у спільній власності, визначаються статутом об`єднання та/або рішенням загальних зборів.

Рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 75 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, крім рішень з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, які вважаються прийнятими зборами співвласників, якщо за них проголосували власники квартир та нежитлових приміщень, площа яких разом перевищує 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить 50 відсотків або більше загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, рішення вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 75 відсотків загальної кількості співвласників, а рішення з питань, зазначених у пунктах 2, 3 і 9 частини другої цієї статті, вважається прийнятим зборами співвласників, якщо за нього проголосувало більш як 50 відсотків загальної кількості всіх співвласників (ч. 6 статті 10 вказаного Закону).

Згідно з ч. 14 ст. 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" рішення про визначення переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, порядок управління та користування спільним майном, передачу у користування фізичним та юридичним особам спільного майна, а також про реконструкцію та капітальний ремонт багатоквартирного будинку або зведення господарських споруд вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини загальної кількості усіх співвласників, а в разі якщо статутом не передбачено прийняття таких рішень, - більшістю голосів. З інших питань рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини загальної кількості співвласників.

Типовий статут об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 238 від 23.09.2015 року, та містить загальні положення, які мають бути відображені у ньому, форма складення та зміст статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку не є вичерпним щодо положень, викладених у ньому, а може бути конкретизований та доповнений, проте не повинен суперечити загальним вимогам.

Згідно п.п. 3, 4 розділу ІІІ Статуту вищим органом управління об`єднання є загальні збори, які вправі приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання. До виключної компетенції загальних зборів належать, зокрема, визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, прийняття рішення про реконструкцію та ремонт будинку або зведення господарських споруд.

Як встановлено судом за матеріалами справи за зазначено позивачем, рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ", оформленим протоколом № 6 від 23.11.2017 року прийнято рішення про участь ОСББ в проекті «Капітальний ремонт будинку № 7 по вул. Лермонтова в м. Рівне» (утеплення фасаду будинку), а також рішенням, оформленим протоколом № 7 від 20.12.2017 року, з метою реалізації капітального ремонту прийнято рішення про залучення ОСББ кредитних коштів та укладення з АБ «Укргазбанк» кредитного договору на суму 3 535 122,00 грн.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, в матеріалах справи наявна копія Кредитного договору № 800/2018/РівнОЛД-МСБ від 23.07.2018 року, укладеного між ОСББ «Оселя - Рівне» як позичальником та Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» як банком (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 3538122,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами межах строку кредитування, встановленого в п.1.3 вказаного договору - з 23.07.2018 року по 22.07.2028 рік.

Відповідно до п. 8.9 Кредитного договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Вказаний Кредитний договір підписаний представниками позичальника та банку та засвідчений печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який регулюється приписами глави 72 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 глави 71 ЦК України і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Окрім цього рішенням загальних зборів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ", оформленим протоколом № 9 від 10.07.2018 року, було встановлено розмір внеску на капітальний ремонт в сумі 326,33 грн. з квадратного метра площі, яка утепляється.

Як наголошує позивач в позовній заяві, згідно рішення загальних зборів ОСББ, викладеного в протоколі № 8 від 10.07.2018 року, розмір внесків на капітальний ремонт будинку (утеплення фасаду) обчислюється по зовнішній площі квартири/нежитлового примішення, що утеплюється.

Також суд зазначає, що відповідно до статті 10 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" рішення загальних зборів, прийняте відповідно до статуту, є обов`язковим для всіх співвласників.

За приписами статті 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Обов`язки співвласників багатоквартирного будинку визначені статтею 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а також статтею 15 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", відповідно до яких співвласники зобов`язані, в тому числі, своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Частинами 2, 3 статті 12 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" передбачено, що витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. Невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Аналогічні положення містить ст. 20 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", які також встановлюють, що частка участі співвласника квартири та/або нежитлового приміщення визначається відповідно до його частки як співвласника квартири та/або нежитлового приміщення.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» для забезпечення виконання власниками приміщень своїх обов`язків об`єднання має право вимагати від співвласників своєчасної та у повному обсязі сплати всіх встановлених цим Законом та статутом об`єднання внесків та платежів, у тому числі відрахувань до резервного та ремонтного фондів, а також звертатися до суду в разі відмови співвласника відшкодувати заподіяні збитки.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 вище зазначеного Закону для фінансування самозабезпечення об`єднання співвласники сплачують відповідні внески і платежі в розмірах, установлених загальними зборами об`єднання.

За приписами ст. 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» співвласник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частина 6 статті 13 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначає, що у разі відмови співвласника сплачувати внески і платежі на утримання та проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна об`єднання або за його дорученням управитель має право звернутися до суду.

Оскільки, як стверджує ОСББ «Оселя-Рівне», АТ «Укртранснафта» як співвласником майна у будинку, управління та утримання якого здійснює ОСББ, не виконувались зобов`язання зі своєчасної оплати внесків на утримання майна в сумі 1867,65 грн. та внесків на капітальний ремонт в сумі 51 998,24 грн., ОСББ звернулось до товариства з претензією в порядку досудового врегулювання спору № 37 від 17.12.2019 року, копія якої наявна в матеріалах справи.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом № 04-01/11/209-20 від 17.01.2020 року визнав борг в сумі 1867,65 грн. та гарантував його оплату, відмовивши у сплаті боргу з внесків на капітальний ремонт в сумі 51998,24 грн. з посиланням на відсутність підтверджуючих документів.

У зв`язку з несплатою відповідачем внесків на утримання будинку та на капітальний ремонт фасаду позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ «Укртранснафта», в якому просив стягнути з відповідача 3112,75 грн. заборгованості на управління багатоквартирним будинком за період з вересня 2019 року по січень 2020 року включно та 51 998,24 грн. витрачених ОСББ грошових коштів на капітальний ремонт з утеплення фасаду будинку на підставі ст.ст. 525, 526, 612 Цивільного кодексу України та Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі № 910/2533/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року, провадження в частині стягнення 3 112,75 грн. заборгованості на управління багатоквартирним будинком закрито згідно п.2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що права позивача за захистом яких він звернувся до суду, не порушені відповідачем, та на цій підставі в позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача 51 998,24 грн. витрачених ОСББ грошових коштів на капітальний ремонт з утеплення фасаду будинку відмовив. Крім того, в частині стягнення 3 112,75 грн. суд першої інстанції закрив провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки відповідач сплатив на користь позивача вказану суму боргу.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип безпосередньо пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

За таких обставин суд вважає встановлені вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі № 910/2533/20, яке набрало законної сили, факти такими, що мають преюдиціальне значення і доказування не потребують.

Таким чином, враховуючи той факт, що ТОВ «Укртранснафта» є власником нежитлового приміщення в будинку № 7 по вул. Лермонтова, 7 в м. Рівне, що останнім не заперечувалось, вважаючи, що в порушення норм чинного законодавства України, зокрема, Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та всупереч рішенням Загальних зборів співвласників ОСББ "Оселя-Рівне", оформлених протоколами № 6 від 23.11.2017 року, № 7 від 20.12.2017 року, № 8 від 10.07.2018 року та № 9 від 10.07.2018 року, ТОВ «Укртранснафта» не виконуються зобов`язання зі сплати відповідних внесків на капітальний ремонт будинку (утеплення фасаду) та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед ОСББ у сумі 51998,24 грн. та сумі 29638,86 грн. відповідно, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що статтею 231 ГПК України визначені підстави для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо зокрема, є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

При цьому для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Судом встановлено, що 30.09.2020 року Господарським судом міста Києва було прийнято рішення у справі № 910/2533/20 (суддя Чебикіна С.О.) за позовом ОСББ «Оселя - Рівне» до АТ «Укртранснафта» про стягнення 55 110,99 грн., а саме 3112,75 грн. заборгованості на управління багатоквартирним будинком за період з вересня 2019 року по січень 2020 року включно та 51 998,24 грн. витрачених ОСББ грошових коштів на капітальний ремонт з утеплення фасаду будинку.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2020 року у справі № 910/2533/20 залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року, яким, зокрема, відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 51998,24 грн., набрало законної сили та на даний час є чинним.

Наразі, саме відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, а саме на підтвердження здійснення ремонту з утеплення фасаду будинку, зумовлений виновок суду про відсутність підстав для виникнення у відповідача зобов`язань з відшкодування вказаної суми, недоведеність порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду та, відповідно, відмову в задоволенні позовних вимог ОСББ в частині стягнення з відповідача 51998,24 грн. грошових коштів, витрачених ОСББ на капітальний ремонт з утеплення фасаду будинку.

Також судом встановлено, що склад учасників, а також предмет та підстави позову в частині невиконання обов`язку зі сплати 51 998,24 грн. витрачених ОСББ грошових коштів на капітальний ремонт з утеплення фасаду будинку у справі Господарського суду міста Києва № 910/2533/20 є аналогічними складу учасників, предмету та підставам позову в частині, викладеним у позовній заяві б/н від 10.11.2021 року у даній справі Господарського суду міста Києва № 910/18392/21.

В контексті вищенаведеного суд наголошує, що позивач у разі непогодження з рішенням суду про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю позбавлений права повторного звернення до суду з позовною заявою з тотожними позовними вимогами, додавши до останньої на підтвердження викладених підстав докази, саме наслідком відсутності яких є відмова в задоволенні позову.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що вже є рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/2533/20, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній справі, щодо частини позовних вимог в сумі 51998,24 грн., тобто позивач вжє звертався за захистом порушених прав в судовому порядку.

При цьому судом враховано зміст постанови Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2021 року у справі № 910/2533/20 за результатами розгляду апеляційної скарги позивача - ОСББ «Оселя - Рівне» на рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 51998,24 грн. коштів на капітальний ремонт будинку як недоведених та безпідставних, в якій колегія суддів дійшла висновку про відмову у поновленні пропущеного позивачем строку на подання доказів та залишення без розгляду клопотання у приєднанні до матеріалів справи відповідних доказів та надання їм оцінки підлягає залишенню, як таке, що подано зі спливом процесуального строку без поважних причин.

Так, відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Натомість, за висновками колегії суддів скаржник не довів, що він був позбавлений можливості подати відповідні докази разом із позовною заявою, як це передбачено ст. 80 ГПК України.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що судом встановлено обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, відповідно до пункту 2 частини першої статті 175 цього Господарського процесуального кодексу України, що в свою чергу є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин провадження у справі № 910/18392/21 в частині позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства "Укртранснафта" заборгованості з оплати внесків на капітальний ремонт (утеплення фасаду) в сумі 51 998,24 грн. підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Поряд із цим суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 даного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 р. у справі № 910/1255/20.

В свою чергу, встановлюючи фактичні обставини справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів суд зазначає, що у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Згідно з положеннями статей 2, 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.

Судом встановлено, що в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з АТ «Укртранснафта» відсотків за користування кредитом в сумі 29 638,86 грн. позивач посилається на статтю 15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», відповідно до якої кожний співвласник несе зобов`язання щодо своєчасної і в повному обсязі сплати належних внесків і платежів, виконання обов`язків, передбачених статутом об`єднання, а також виконання рішень статутних органів, прийнятих у межах їхніх повноважень.

Відтак, з урахуванням вищенаведених приписів Закону прийняті відповідно до статуту рішення ОСББ "Оселя - Рівне" є обов`язковими для власників/співвласників майна багатоквартирного будинку по вул. Лермонтова, 7 в м. Рівне та встановлюють відповідні зобов`язання.

Тобто, обов`язок співвласника зі сплати (відшкодування) внесків у визначеному розмірі виникає тільки у разі передбачення такого обов`язку відповідним рішенням об`єднання співвласників багатоквартирного будинку та/або статуту ОСББ.

Як встановлено судом за матеріалами справи рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку ОСБ «Оселя-Рівне», оформленим протоколом № 7 від 20.12.2017 року, вирішено залучити кредитні кошти для проведення енергоефективного заходу та укласти з банком АТ «Укргазбанк» кредитний договір на суму 3 538 122,00 грн., відповідні повноваження на укладення правочину надано голові правління ОСББ Кобзєву Р.А. Також вказаним рішенням загальних зборів встановлено для забезпечення обслуговування кредиту в АБ «Укргазбанк» внесок за кв.м на утримання будинку в розмірі 12,00 грн.

При цьому відсотки за кредитним договором, стягнення яких в сумі 29 638,86 грн. включене позивачем до складу позовних вимог, регулюються приписами параграфу 2 глави 71 Цивільного кодексу України, отже визначення в позовній заяві правової природи спірних грошових коштів як відсотків за кредитним договором, які виникли під час реалізації укладеного між АТ «Укргазбанк» та ОСББ правочину, не відповідає змісту правовідносин позивача як об`єдання співвласників багатоквартирного будинку та відповідача як співвласника майна, забезпечення утримання та використання якого є однією з основних функцій ОСББ «Оселя - Рівне».

Отже, за умови визначення рішенням загальних зборів співвласників ОСББ внесків на обслуговування кредиту та звернення з позовними вимогами про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, суд доходить висновку щодо відсутності підстав для покладення на відповідача обов`язку з оплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення 29 638,86 грн. задоволенню не підлягають як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії" свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Поряд із цим суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу решти своїх позовних вимог, що розглядалась після закриття провадження у справі в частині, суд доходить висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73-80, 86, 123, 129, п. 3 ч. 1 ст. 231, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/18392/21 за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ОСЕЛЯ-РІВНЕ" до Акціонерного товариства "Укртранснафта" в частині стягнення заборгованості з оплати внесків на капітальний ремонт (утеплення фасаду) в сумі 51 998,24 грн.

2. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 06 грудня 2022 року.

Суддя А.М.Селівон