ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2022 р. Справа№ 910/13704/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Фелді О.В. за ордером; Левченка В.В. за ордером;

від відповідача: Янчик М.І. за довіреністю; Ратич Х.О. за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 (повний текст складено 31.01.2022) (суддя Павленко Є.В.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"

до Політичної партії "Європейська Солідарність"

про стягнення 3 737 384,64 грн,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" (далі - позивач, Підприємство) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Політичної партії "Європейська Солідарність" (далі - відповідач, Партія) та просило стягнути 3 737 384,64 грн, у тому числі: 3 149 376,00 грн основного боргу зі сплати орендної плати за період з жовтня 2019 року по серпень 2021 року, 179 713,64 грн інфляційних втрат коштів, 69 648,26 грн - три проценти річних, 338 646,74 грн пені.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконує умови договору оренди нежитлових приміщень від 25 липня 2017 року №к-132, внаслідок чого станом на день подання позову утворилась заборгованість, що заявлена до стягнення.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції, відповідач посилався на те, що умовами договору встановлено, що орендна сплачується коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою "Фінансування статутної діяльності політичних партій", а позивач не довів факт отримання відповідачем коштів за цією програмою; відсутність фінансування є підставою для звільнення від відповідальності за порушення строків; продовж п`яти місяців, у зв`язку із карантинними обмеженнями, відповідач був позбавлений можливості використання майна, що є підставою для звільнення від сплати орендної плати; нарахування пені зроблено без врахування обмеження строку нарахування шістьма місяцями, а пеня заявлена з пропуском річного строку позовної давності; також просить зменшити розмір неустойки на 99%.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 січня 2022 року позов задоволено частково.

З Політичної партії "Європейська Солідарність" стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ" 3 149 376,00грн основного боргу, 253 985,06 грн пені, 179 713,64 грн інфляційних втрат коштів, 69 648,26 грн - три проценти річних та 56 060,77 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Політична партія "Європейська Солідарність" подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд безпідставно залишив без задоволення клопотання відповідача про призначення судової експертизи щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування; відповідач впродовж п`яти місяців не мав можливості використовувати орендовані приміщення за призначенням у зв`язку із протиепідемічними заходами; позивачем не було доведено факту отримання коштів за бюджетною програмою "Фінансування статутної діяльності політичних партій", оскільки наданий лист НАЗК не є належним доказом; наведений позивачем розрахунок ціни позову є теоретичним і побудований на припущеннях щодо дат отримання відповідачем коштів за вказаною програмою бюджетного фінансування, а штрафні санкції нараховані за невірний період; позовна заява підписана адвокатом ЛевченкомВ.В., який не мав відповідних повноважень, оскільки у ордері від 06.07.2021 міститься посилання на договір про надання правової допомоги №44-/21, який стосується стягнення заборгованості по іншому договору оренди.

Також заявлено клопотання про призначення комплексної судової експертизи (економічної, будівельно-технічної та безпеки життєдіяльності).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що клопотання відповідача про призначення експертизи було залишено без розгляду правомірно, оскільки подане після закриття підготовчого провадження, а у даній справі відсутня потреба у спеціальних знаннях; відповідачем не доведено неможливості використання орендованих приміщень в період карантину, а позивачем підтверджено обставини їх використання відповідачем; бюджетні кошти були сплачені НАЗК відповідачу в повному обсязі; норми матеріального права щодо строку нарахування пені застосовані судом правильно, а позивач не оскаржує рішення суду в частині зменшення її розміру на 25%; позовну заяву було подано уповноваженим представником позивача і у суду не було підстав для її залишення без руху та повернення без розгляду, а описка у ордері щодо номеру договору не може бути підставою позбавлення права позивача на судовий захист.

Позивачем також були подані заяви (від 21.07.2022, 26.10.2022, 28.11.2022), у яких він вказав, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судом рішення у справі.

29.11.2022 відповідачем подано клопотання про уточнення питань для призначення експертизи, в яких уточнені питання, що викладені у клопотанні, доданому до апеляційної скарги, а також зазначені нові питання.

Представники відповідача (апелянта) у судовому засіданні підтримали клопотання про призначення у справі комплексної судової експертизи, також підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі, просили її задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні заперечили проти призначення судової експертизи, також просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи відхилено апеляційним господарським судом з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №910/2605/17, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідач у клопотанні про призначення комплексної судової експертизи і клопотанні про уточнення питань для призначення експертизи, просить поставити на вирішення експертизи питання щодо реальної площі і конфігурації приміщень, відповідність їх умовам договору, можливість використання приміщень під час карантинних обмежень, яке функціональне призначення приміщень, які заходи безпеки повинні були вживатись, чи відповідали дії відповідача з припинення використання приміщень під час жорстких карантинних обмежень вимогам нормативних документів, чи підтверджується розрахунок заборгованості з урахуванням перерахунку фактичного (реального) використання приміщень.

Однак, питання, які відповідач просить поставити на вирішення експертизи, виходять за межі доказування у даній справі, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості зі сплати орендної плати та застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань, а матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, у той час як судом не встановлено підстав для застосування спеціальних знань з метою встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є власником цілісного майнового комплексу загальною площею 43667,0 кв.м. за адресою м.Київ, вул. Лаврська, буд. 16, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

25 липня 2017 року між Підприємством, як орендодавцем, та Партією, як орендарем, було укладено договір оренди нежитлових приміщень №к-132 (далі - договір), за умовами якого орендодавець передав в строкове платне користування (оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2 даного правочину, а орендар зобов`язався прийняти їх та сплачувати позивачу орендну плату.

Зазначений договір підписаний уповноваженим представниками його сторін, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.4 договору об`єктом оренди за цією угодою є нежитлові приміщення, площею 266 кв.м, на першому поверсі будівлі (літера "М") та 35 кв.м - на другому поверсі цієї ж будівлі, що в загальному становить 301 кв.м даної будівлі, що знаходиться за адресою: 01015, місто Київ, вулиця Лаврська, 16. Дані приміщення належить позивачу на праві власності.

Як визначено умовами договору, Підприємство передає Партії вказані приміщення у користування на підставі акту приймання-передачі, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цієї угоди (пункт 2.1 договору).

У пункті 3.1 договору зазначено, що Партія використовує приміщення для розміщення власного офісу на умовах, визначених даним договором.

Пунктами 4.1, 4.2 договору встановлено, що договір набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками. Договір діє до 31 липня 2018 року. Строк оплати приміщень починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщень та закінчується 31 липня 2018 року.

Згідно з пунктом 5.1 договору протягом трьох робочих днів по закінченню строку оренди, визначеного пунктом 4.1, відповідач зобов`язаний повернути позивачу приміщення, а останній - прийняти їх на підставі акту приймання-передачі, що підписується сторонами.

Пунктами 6.1, 6.2, 6.5, 6.14 договору сторони погодили, що орендна плата, яка підлягає сплаті відповідачем за користування приміщеннями, встановлюється сторонами за взаємною домовленістю у розмірі 183,06 грн (разом з ПДВ) за 1 кв.м приміщення на місяць. Загальна сума місячної орендної плати, яка підлягає сплаті відповідачем, визначається шляхом множення щомісячного орендного платежу, вказаного у пункті 6.1 договору, на площу приміщення, що вказана у пункті 1.2 даного правочину, та становить 55101,06грн (разом з ПДВ). Орендна плата сплачується Партією у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок Підприємства, вказаний у договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені позивачем у письмовій формі) за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного місяця, протягом якого відповідачем використовувалися приміщення. В інших випадках, не вказаних у договорі, розмір орендної плати може бути змінений за взаємною домовленістю сторін шляхом підписання відповідної додаткової угоди.

Партія зобов`язалася своєчасно і в повному обсязі сплачувати оренду плату (пункт 7.4.3 договору).

Відповідно до пунктів 8.1, 8.6 договору при невиконанні або неналежному виконанні зобов`язань за цією угодою винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки в повному обсязі згідно чинного законодавства України. У той же час сторони домовились, що відповідач не несе відповідальності за порушення строків оплати за договором, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок Партії коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини відповідач письмово повідомив позивача.

Договором передбачено, що всі зміни до нього вносяться за згодою сторін шляхом укладання додаткових угод у письмовій формі. Такі зміни набирають чинності з моменту їх підписання та скріплення печатками сторін, якщо інше не встановлено в самій додатковій угоді (пункти 9.1, 9.2 договору).

01 серпня 2017 року між Підприємством та Партією підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі нежитлових приміщень, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове платне користування зазначені приміщення загальною площею 310 кв.м за вказаною у договорі адресою.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що до спірного договору були внесені зміни шляхом укладання додаткових угод.

Так, 19 липня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду №1, за якою строк оренди, передбачений пунктом 4.1 договору, було продовжено до 31 липня 2019 року включно.

13 листопада 2018 року укладено додаткову угоду №2 до договору, відповідно до якої з 1 грудня 2018 року зменшено загальну площу орендованих приміщень з 301 кв.м до 266 кв.м, зменшено загальну суму місячної орендної плати до 48 693,96 грн (разом з ПДВ).

30 листопада 2018 року між Підприємством та Партією підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі (повернення) приміщень до договору, відповідно до якого позивач прийняв від відповідача нежилі приміщення загальною площею 35 кв.м.

21 грудня 2018 року між сторонами було укладено додаткову угоду №3, за умовами якої погоджено нову ціну орендної плати - 336,00 грн за 1 кв.м на місяць. Загальна сума місячної орендної плати встановлена в розмірі 89376,00грн.

15 жовтня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду №4, за якою з 1 листопада 2019 року було збільшено загальну площу орендованих приміщень з 266 кв.м до 450 кв.м та збільшено з вказаної дати орендну плату до 400,00 грн за 1 кв.м на місяць. Загальна сума орендної плати встановлена у розмірі 180 000,00 грн (разом з ПДВ).

01 листопада 2019 року між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі нежитлових приміщень, відповідно до якого позивач додатково передав, а відповідач - прийняв у тимчасове платне користування зазначені приміщення загальною площею 184 кв.м за вказаною адресою.

28 листопада 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду №5, за умовами якої з вказаної дати припинено дію пунктів 6.15, 6.16 договору, що регулювали надання послуг з утримання орендованого приміщення та порядок розрахунків за ці послуги.

Додатковою угодою від 03 грудня 2019 року №5/01 продовжено строк оренди до 31 грудня 2021 року.

Додатковими угодами: від 01 квітня 2020 року №6, від 30 квітня 2020 року №7, від 27 травня 2020 року №8, від 22 червня 2020 року №9, від 23 липня 2020 року №10, від 31 грудня 2020 року № 11, - у період з 1 квітня 2020 року по 31 січня 2021 року встановлено розмір орендної плати з 1 квітня 2020 року - 200,00 грн за 1 кв.м. Загальна сума оренди за місяць - 90 000,00 грн (разом з ПДВ).

Вказані обставини визнаються сторонами, а тому відповідно до ст. 75 ГПК України не підлягають доказуванню.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивачем були виставлені рахунки-фактури та складені акти здачі-приймання робіт за період з жовтня 2019 року по серпень 2021 року на загальну суму 3 149 376,00 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, Акти здачі-приймання робіт підписані та скріплені печатками сторін лише за період з жовтня 2019 року по січень 2020 року, інші - не підписані та не скріплені печаткою Партії, однак факт належного виконання орендодавцем своїх зобов`язань за вказаним договором підтверджується відсутністю з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов вказаної угоди.

Також у матеріалах справи наявний гарантійний лист відповідача від 26 листопада 2019 року, за яким Партія гарантувала здійснення оплати заборгованості за договором протяги 5 робочих днів з моменту перерахування коштів на її рахунок.

Однак, за доводами позивача, відповідач не виконав своїх зобов`язань по сплаті вказаних орендних платежів, внаслідок чого Підприємство неодноразово зверталося до Партії з листами, копії яких наявні у матеріалах справи, з вимогами погасити спірну заборгованість, які залишені останньою без відповіді та задоволення.

У зв`язку із викладеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача 3 149 376,00 грн основного боргу зі сплати орендної плати 179 713,64 грн інфляційних втрат коштів, 69 648,26 грн- три проценти річних та 338 646,74 грн пені.

Заперечуючи проти позову, як у суді першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, відповідач посилався на ненадання Підприємством доказів наявності у Партії відповідного бюджетного фінансування, а також вказував на неможливість використання приміщень у зв`язку із карантинними обмеженнями (впродовж п`яти місяців). Крім цього, посилався на невірний розрахунок пені, пропуск позовної давності з вимог про стягнення пені і заявив клопотання про зменшення неустойки на 99%.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними і обґрунтованими, однак вважав можливим частково задовольнити клопотання відповідача та зменшив розмір заявленої до стягнення неустойки на 25%.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов`язки між позивачем та відповідачем у даній справі виникли на підставі Договору оренди нежитлових приміщень від 25 липня 2017 року №к-132.

Договір укладений належним чином, у встановленому порядку не визнаний недійсним, отже, він є обов`язковим для виконання та є підставою для виникнення у сторін майново-господарських зобов`язань.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення заборгованості за вказаним договором, а також стягнення договірної неустойки, інфляційних втрат коштів та процентів річних, нарахованих у зв`язку із порушенням строків розрахунків,

Статтею 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка кореспондується зі статтею 759 ЦК України, встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Наявними у матеріалах справи актами приймання передачі підтверджується, що 01 серпня 2017 року позивач передав відповідачу в оренду приміщення загальною площею 310 кв.м., 30 листопада 2018 року відповідач повернув з оренди приміщення площею 35 кв.м. (в оренді залишились 266 кв.м.), а 01 листопада 2019 року позивач передав відповідачу в оренду додатково приміщення площею 184 кв.м (загальна площа орендованих по договору приміщень склала 450 кв.м.).

Частинами 1, 4 статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до додаткової угоди №3 сторони встановили суму місячної орендної плати в розмірі 89 376,00 грн, додатковою угодою №4 з 01.11.2019 сторони встановили суму місячної орендної плати в розмірі 180 000,00 грн, а додатковими угодами №6, 7, 8, 9, 10, 11 на період з 01 квітня 2020 року по 31 січня 2021 року було встановлено суму місячної орендної плати в розмірі 90 000,00 грн.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 599 ЦК України та стаття 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до пункту 6.3 договору орендар сплачує оренду плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій".

Пунктом 6.5 договору встановлено, що орендна плата сплачується Партією у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок Підприємства, вказаний у договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені позивачем у письмовій формі) за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного місяця, протягом якого відповідачем використовувалися приміщення.

Відповідач вважає що позивач не довів факту отримання Партією коштів за вказаною бюджетною програмою, і це, на його думку, враховуючи пункт 6.3 договору, є відкладальною обставиною, щодо сплати орендної плати, оскільки політична партія має право на отримання державного фінансування її статутної діяльності, а відповідь Національного агентства з питань запобігання корупції, яке забезпечує перерахування коштів, не містить інформації про отримання Партію коштів.

Однак, як вірно встановив суд першої інстанції, з наявних у матеріалах справи копій: листа Національного агентства з питань запобігання корупції Департамент Запобігання політичної корупції від 1 вересня 2021 року №01/09/21-07, звіту Партії за 4 квартал 2019 року та звіту за 1 квартал 2020 року, - вбачається, що вказаним органом державної влади у спірний період у повній мірі здійснювалося державне фінансування статутної діяльності відповідача.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 23.12.2020 у справі №910/2284/20).

У постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13ц.

Відповідач, стверджуючи про те, що належними доказами надходження коштів є банківські виписки, не надав жодних доказів, які б спростували доводи позивача.

Крім цього, положення пункту 6.5 договору не ставить строк оплати в залежність від отримання (чи не отримання) бюджетного фінансування, отже, умови пункту 6.3 договору не є відкладальною обставиною, а згідно правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 07.11.2019 у справі №916/1345/18, від 16.09.2019 у справі №921/254/18, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Аналогічні правові позиції викладені Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України".

Частиною 6 статті 762 ЦК України визначено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідач вказує, що приміщення він взяв в оренду з метою реалізації проекту "Відкритий офіс", де регулярно проводились масові заходи, при цьому лише деякі з орендованих приміщень облаштовані для розміщення робочих місць працівників, а у зв`язку із протиепідемічними заходами він впродовж п`яти місяців не мав можливості використовувати орендовані приміщення за призначенням.

Однак, вказані доводи обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки у матеріалах справи містяться копії виставлених позивачем у вказаний період рахунків за спожиту відповідачем електричну енергію та воду, що підтверджує факт використання останнім спірних приміщень під час карантинних обмежень.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості по договору, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності заборгованості у відповідача за договором в розмірі 3 149 376,00 грн станом на день подання позову підтверджується матеріалами справи, відповідачем не спростований, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 ГК України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 8.3 договору оренди передбачено, що у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати відповідно до договору, орендодавець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

У зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати орендних платежів, позивач просив суд стягнути 338 646,74 грн пені, які нараховані з врахуванням орендної плати за кожен місяць, починаючи з 11.10.2019, наростаючим підсумком з 11 числа кожного наступного місця та по 13.08.2021.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року і дія вказаного Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Отже, останнім днем шестимісячного строку для нарахування пені по першому спірному орендному платежу за жовтень 2019 року є 11 квітня 2020 року. Однак, оскільки Законом №540-IX, який набрав чинності з 2 квітня 2020 року, було продовжено вказаний шестимісячний строк на період дії карантину, то, згідно ґрунтовного висновку суду першої інстанції, позивач правомірно нарахував пеню по зазначеній заборгованості по 13 серпня 2021 року.

Заперечуючи проти позову, відповідач також заявив про застосування строків позовної давності.

Так, відповідно до частини 1 статті 257, пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Але, згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був також введений в дію на підставі Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX з 2 квітня 2020 року, а тому є юридично правильним висновок суду першої інстанції про те, що позовну давність до вимог зі стягнення пені позивачем не пропущено.

Згідно з п.8.6 договору відповідач не несе відповідальності за порушення строків оплати за договором, якщо воно мало місце у зв`язку з неперерахуванням Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок Партії коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, та про зазначені обставини відповідач письмово повідомив позивача.

Однак, відповідач не надав доказів, які б підтверджували, що порушення строків оплати сталось у зв`язку з неперерахуванням Національним агентством з питань запобігання корупції на рахунок Партії коштів, виділених з державного бюджету на фінансування статутної діяльності політичних партій, як і не надано доказів того, що він повідомляв про ці обставини позивача.

Перевіривши розрахунок пені, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він є арифметично та методологічно вірним.

Однак, відповідачем було заявлено про зменшення розміру штрафних санкцій на 99%.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено і ч. 3 ст. 551 ГК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проаналізувавши зазначені норми, слід дійти висновку, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи тощо.

Вказані правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

При цьому чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, за наслідком розгляду клопотання відповідача, врахувавши об`єктивні обставини щодо введених у світі карантинних обмежень, пов`язаних з розповсюдженням COVID-19, дійшов грунтовного висновку про можливість зменшення розміру нарахованої відповідачу пені на 25% та стягнення з відповідача на користь позивача 253 985,06 грн вказаної штрафної санкції, у зв`язку із чим задовольнив позовні вимоги в цій частині частково.

Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 3% проценти річних у розмірі 69 648,26 грн, нарахованих у період 11 жовтня 2019 року по 13 серпня 2021 року та інфляційних втрат у розмірі 179 713,64 грн, нарахованих у період з жовтня 2019 року по липень 2021 року на відповідні суми прострочених орендних платежів за кожен місяць прострочення.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат коштів, які наведені у позовній заяві, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що він є методологічно та арифметично правильним, а тому ці позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Щодо посилань відповідача на порушення судом норм процесуального права, то вони не знайшли свого підтвердження, оскільки клопотання про призначення судової експертизи надійшло до суду першої інстанції після закриття підготовчого провадження (направлено поштою 27.10.2021, надійшло до суду 29.10.2021, а підготовче провадження закрито ухвалою від 28.10.2021). При цьому, інші клопотання від 28.10.2021 (про зупинення провадження і відкладення підготовчого засідання) були подані відповідачем до суду перед початком підготовчого засідання.

Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідача про повернення у підготовче провадження і призначення експертизи, які заявлялись в судовому засіданні 23.12.2021 і були відхилені протокольною ухвалою.

Відмова в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи не може бути підставою для скасування рішення у справі, з огляду на те, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, адже господарський суд призначає судову експертизу лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, а матеріали даної справи містять достатньо доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Посилання апелянта на те, що позовна заява підписана адвокатом Левченком В.В., який не мав відповідних повноважень, оскільки у ордері від 06.08.2021 посилання на договір про надання правової допомоги №44-/21, який стосується стягнення заборгованості по іншому договору оренди (№к-206 від 15.10.2019), відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки у вказаному ордері посилання на договір про надання правової допомоги №44-АО/21 і позивачем надано до матеріалів справи договір №44/1-АО/21 від 26.07.2021, за яким предметом є надання правничої допомоги саме за договором оренди №к-132, а описка в ордері (№44-АО/21 замість №44/1-АО/21) не свідчить про відсутність повноважень у адвоката на підписання позову.

Таким чином, доводи апелянта по суті її скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Суд першої інстанції перевірив всі доводи сторін, повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив всі надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Політичної партії "Європейська Солідарність" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20 січня 2022 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13.12.2022.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко